Karina Sainz Borgo

Megy le a nap
Caracasban

Fordította
Dornbach Mária

Copyright © Karina Sainz Borgo, 2019

Published by agreement with Casanovas & Lynch Agencia Literaria S. L.

Hungarian translation © Dornbach Mária, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

La hija de la española, Penguin Random House
Grupo Editorial, Barcelona, 2019

Borítókép © Sarah Jarrett / Arcangel Images

Kiadja a Jelenkor Kiadó

Megjelent Budapesten 2021-ben

Felelős kiadó Sárközy Bence

Szerkesztette Greskovits Endre

Olvasószerkesztő Györke Mária

Borítóterv Féder Márta

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus könyv Kiss András

ISBN 978-963-676-919-2

Az előttem járóknak
és azoknak, akik majd utánam jönnek

Mert minden tengeri történet szövevényes,
s mi a darabjai vagyunk valaminek,
ami szárazföld felé igyekszik

Ó, költő, semmi sem tud elriasztani,
Még a drótot rázó szél sem…
Emeld föl fejed,
De legyen őszinte,
Amit írsz.

YOLANDA PANTIN:
„A MEDENCECSONT”

Értéket hagytak rám. Értéktelenre.

JORGE LUIS BORGES:
„A LELKIISMERET-FURDALÁS”
(Somlyó György fordítása)

Én is, mint te, száműzetésben nevelkedtem.

SZOPHOKLÉSZ

Anyámat a holmijával együtt temettük el: a kék ruhájával, a fekete, lapos sarkú cipőjével és a multifokális szemüvegével. Másképp nem bírtunk elbúcsúzni tőle. Ezek a darabok hozzátartoztak a lényéhez. Különben olyan lett volna, mintha hiányosan adnánk vissza a földnek. Mindent eltemettünk, mert a halála után már semmi sem maradt nekünk. Többé nem voltunk ott egymásnak. Azon a napon levert minket lábunkról a fáradtság. Ő a faládában; én a karfátlan széken, öt és hat között az egyetlen szabad, zajos kápolnában, amit a ravatalhoz találtam, s csak három órára tudtam kibérelni. Nem is ravatalozók, hanem valóságos kemencék voltak azok ott a városban. Úgy jöttek-mentek az emberek, akár a kenyerek, melyek hiányoztak a polcokról, és keményen koppanva hullottak az éhség emlékét őrző emlékezetünkre.

Megszokásból beszélek még mindig többes számban arról a napról, mert az évek ragasztója úgy egymáshoz forrasztott bennünket, mint egy kard darabjait, amivel egymást védelmeztük. Miközben a sírfeliratát fogalmaztam, rádöbbentem, hogy a halál elsőnek a nyelvben jelentkezik, amikor az alanyokat a jelenből kiszakítva áttesszük a múltba. Befejezett cselekménnyé változtatjuk. Kihunyt időben kezdődött és bevégződött dolgok. Ami volt és nem lesz többé. Ez volt az igazság: anyám már csak más formában ragozva létezett. Eltemetésével lezárult gyermektelen gyermekkorom. Mindenünket elvesztettük abban a haldokló városban, beleértve a jelen idejű szavakat is.

Hatan jöttek el anyám ravatalához. Ana volt az első. A férjébe, Julióba karolva húzta a lábát. Ana talán átjutott a sötét alagúton, ami abba a világba torkollott, ahol mi, többiek éltünk. Hónapok óta benzodiazepin-kezelést kapott. Kezdett múlni a hatása. Alig maradt a napi adaghoz elégséges pirulája. Akár a kenyér, hiánycikk lett az alprazolám is, s a kétségbeesetteken kezdett elhatalmasodni a csüggedés, mert minden eltünedezett, amire szükségük volt: az emberek, a helyek, a barátok, az emlékek, az ennivaló, a nyugalom, a béke, a higgadtság. Az „elveszíteni” egyenlőséget jelölő igévé lett, amit ellenünkben a Forradalom Fiai használtak.

Anával a bölcsészkaron ismerkedtünk meg. Azóta szinkronban voltak a poklaink. Mint most is. Amikor anyám bekerült a palliatív gondozóba, a Forradalom Fiai letartóztatták Santiagót, Ana fivérét. Azon a napon több tucat diákot fogtak el. Élő hús lett a hátuk a söréttől, összeverték vagy puskacsővel sebesítették meg őket valamelyik sarkon. Santiago a Sírba került, ahol aztán kapott mindhárom dologból.

Több mint egy hónapot töltött abban az öt emelettel a felszín alatt lévő börtönben. Se hang, se ablak, se természetes fény vagy szellőzés. Egyedül a metró kerekeinek a kattogása, a vonat robogása hallatszott a feje fölött. Santiago az egymás mögött sorakozó hét cella egyikében volt, így nem láthatta, rajta kívül kik vannak még letartóztatva. Minden cella kétszer három méteres volt. A föld és a fal fehér. Az ágy és a rács is, amelyen keresztül egy tálcán beadták az ételt. Sosem adtak evőeszközt: ha enni akartak, kézzel ettek.

Ana már hetek óta nem tudott semmit Santiagóról. Abbamaradtak a telefonok, amiért hetente fizettek; és nem jöttek az életjel ingatag reményét jelentő, mindig más telefonszámról küldött fényképek sem.

Nem tudjuk, él-e, vagy meghalt. „Semmit sem tudunk róla”, súgta oda Julio elhúzódva a széktől, amelyen Ana harminc percen át bámulta a lábát. Ezalatt csak három kérdés erejéig pillantott fel:

– Hánykor temetik Adelaidát?

– Fél háromkor.

– Aha – suttogta. – Hol?

– A Guairita temetőben, a régi részben. Anyám régen megvásárolta a parcellát. Szép onnan a kilátás.

– Aha… – Anának látszólag óriási erőfeszítésébe került, hogy kimondja azokat a szavakat. – Velünk maradsz ma, amíg túl vagy a nehezén?

– Holnap korán indulok Ocumaréba a nénéimhez, viszek nekik pár dolgot – füllentettem. – Köszönöm. Te sem vagy valami jó színben.

– Aha. – Ana adott egy puszit, és elment. Ugyan ki akar egy idegen halott mellett virrasztani, amikor feltehetően megvan a sajátja.

Megjelent két nyugdíjas tanítónő, akikkel anyám még tartotta a kapcsolatot: María Jesús és Florencia. Részvétet nyilvánítottak, aztán ők is gyorsan távoztak, hiszen tisztában voltak vele, bármit mondanának, úgysem segítene az elmúláshoz még fiatal nőn. Szapora léptekkel elsiettek, mint akik meg akarják előzni a kaszást, mielőtt még értük is eljönne. Az enyémen kívül egyetlen más koszorú sem érkezett a ravatalozóba. Fehér szegfűkoszorú, ami a koporsó tetejének a felét sem fedte be.

Anyám két nővére, Amelia és Clara néni nem jött el. Ők ikrek. Egyikük kövér, másikuk csontsovány. Egyikük egyfolytában eszik, másikuk egy csésze fekete babot reggelizik, közben bele-beleszippant egy sodort cigarettába. A tengerparti Ocumare de la Costában, a Cata és Choroní-öbölhöz közel, egy Aragua megyében lévő faluban laknak. Ott, ahol a kék víz a fehér homokot nyaldossa, s amelyet járhatatlan, feltört országutak választanak el Caracastól.

Amelia és Clara néni a nyolcvan évük alatt jó, ha egyszer eljutottak Caracasba. Még anyámnak, a Falcón család első egyetemi végzettséggel rendelkező tagjának a diplomaosztójára sem mozdultak ki a porfészkükből. Anyám mesésen festett a képeken, ott állt Venezuela Központi Egyetemének dísztermében: szeme erősen kifestve, rakoncátlan hajtincsei a sapka alá gyömöszölve, mereven fogja az oklevelét, mosolya mint egy duzzogó nőé, inkább magányos. Anyám ezt a fényképet a tanítói oklevele és a hirdetmény mellett tartotta, amit a nénikéim az El Aragüeñóban tettek közzé, hogy mindenkivel tudassák, a Falcón családban már van egy diplomás.

Ritkán láttuk a nénéimet. Évente egy-kétszer. Júliusban és augusztusban, olykor a karneválra vagy nagyhétre mentünk el a faluba. Segítettünk a panzióban, másrészt enyhítettünk a szűkös anyagi helyzetükön. Anyám hagyott nekik valamicske pénzt, és nem győzte szajkózni: egyiküknek hogy ne egyen annyit, másikuknak meg hogy egyen. Reggelit készítettek nekünk, amitől hányingert kaptam: spékelt húst, sült töpörtyűt, paradicsomot, avokádót és cukornádlevet, azt a fahéjas italt, amit egy vásznon szűrtek át, és engem ki lehetett kergetni vele a világból. Nemegyszer elájultam ettől az itókától, mindig nagy sopánkodások közepette pofoztak öntudatra.

– Adelaida, édes lányom, ha anyám látná ezt a girhes, csontkollekció gyereket, adna neki három vajas kukoricapogácsát! – közölte Amelia néném, a kövér. – Mit csinálsz te ezzel a teremtéssel? Úgy néz ki, mint egy sült hering. Várj meg itt, kislányom. Mindjárt jövök… El ne mozdulj innen, kicsim!

– Hagyjad már azt a kislányt, Amelia; attól, hogy te állandóan éhes vagy, a többiek nem azok – szólt be az udvarból Clara néném, aki cigarettázva a mangófáit vizslatta.

– Mit csinálsz kint, nénikém? Gyere be, mindjárt eszünk.

– Várjál, azt figyelem, hogy ezek a pimasz szomszédok nem verik-e le bottal a mangót. A múltkor három zsákkal vittek el.

– Tessék, legalább egyet egyél, de van még három – szólalt meg a konyhából visszatérő Amelia néni, kezében tányér, rajta sült sertésvagdalttal töltött két fánk. – Ez kell neked. Egyél, egyél, édes gyerekem, különben kihűl!

Miután elmosogatták a tányérokat, mindhárman kiültek bingót játszani az udvarra, amíg meg nem jöttek a szúnyogfelhők, pontban este hatkor támadtak, mi pedig a meggyújtott száraz rőzse füstjével hessegettük el őket. Tüzet raktunk, köré ültünk, és a kihunyó napfényben néztük a lángokat. Akkor kettejük közül valamelyik, hol Amelia, hol Clara, morgolódva fészkelődni kezdett a nádfonatú karosszékben, és kimondták a mágikus szót: „halott”.

Apámra utaltak vele, arra a mérnökhallgatóra, akinek azonnal elillant a fejéből az esküvő gondolata, amint anyám közölte vele, hogy babát vár. A mélyen őrzött dühükből arra következtethetne az ember, hogy őket is átrázta. Inkább ők szokták emlegetni, és nem anyám, aki sosem ejtette ki előttem a nevét. Mert többé nem hallottunk az apámról. Legalábbis anyám így mesélte. Igazán észszerű magyarázatként hangzott, hogy ne hiányoljam a jelenlétét. Ha egyszer ő sosem akart tudni rólunk, mért is kéne bármit várnunk tőle.

Sosem tartottam magunkat nagycsaládnak. Anyám és én alkottuk a családot. A mi családfánk velünk kezdődött és velünk is ért véget. Mi egyazon rattanpálma voltunk, az a fajta agávé, amelyik bárhol megél. Kicsik és mérgezők, kevés bordázattal, talán hogy ne fájjon, ha letörik az egyik águnkat, vagy gyökerestül kitépnek bennünket. Ellenállónak születtünk. A mi világunk azon az egyensúlyon nyugodott, amit mindketten képesek voltunk megtartani. A többi csak amolyan ráadás, ezért hanyagolható volt: nem vártunk senkit, elegek voltunk mi egymásnak.

Pusztulás. Ez az érzés fogott el, miközben anyám felravatalozásának napján tárcsáztam a Falcónok panziójának a számát. Sokára vették fel. Két beteges asszony nehezen győzte le abban a nagy házban az udvar és a nappali közti távolságot; a nappaliban volt egy kis érmés telefon, amit már senki sem használt, de még adott vonalat, és bejött rajta a hívás. A nénéim harminc éve vezették a vendégházukat. Ez idő alatt még egy képet sem cseréltek ki. Ezek voltak ők, valószínűtlenek, akár a porlepte vásznakra festett lapachofák, melyek a zsíros, földes falakat díszítették.

Több próbálkozás után végre felvették. Szomorúan, szófukaron fogadták anyám halálhírét. Mindketten beleszóltak a telefonba. Először Clara, a sovány, aztán Amelia, a kövér. Kérték, halasszam későbbre a temetést, legalább amíg megveszik a jegyet az Ocumaréból Caracasba legközelebb induló buszra. Háromórányi kátyús és bűnözőkkel teli út választotta el őket a fővárostól. Ezek a körülmények, plusz a koruk és a betegségeik – egyikük cukorbaja, másikuk artritisze – agyonkínozták volna őket. Ez tehát elégséges ok volt, hogy lebeszéljem őket az utazásról. Búcsúzóul megígértem, meglátogatom őket – hazudtam –, s majd együtt tartjuk meg a kilencedik gyásznapot a falu kápolnájában. Kedvetlenül ugyan, de belementek. Azzal a biztos tudattal tettem le a telefont, hogy elkezdett összeomlani a világ, amit addig ismertem.

Már majdnem vége volt a délelőttnek, amikor két házbéli lakó odajött, és részvétét fejezte ki, mellesleg elrebegte a vigaszlitániát is. Olyan fölösleges ez, mint kenyeret dobni a galamboknak. Az ápolónő María a hatodikról az örök életet kezdte ecsetelni. A penthouse-beli Gloriát inkább az izgatta, mihez kezdek így „egyedül”. Mert hiszen túlságosan nagy az a lakás egy egyedülálló, gyermektelen nőnek. Mert a dolgok jelen állása szerint nyilván eszembe jutott már, hogy kiadjam az egyik szobát. Manapság dollárban fizetnek, persze ha szerencséje és ismerőse van az embernek. Tisztességes kliens, jó pénz. Mert sok a hóhányó, mondta Gloria. És minthogy a magány nem jó dolog, és te most egyedül maradtál, jó, ha van körülötted valaki, például szükség esetére, nem? Ugye, vannak ismerőseid, akiknek kiadhatod a szobát? Ha nincsenek, persze neki van egy távoli unokahúga, aki már régóta fel akar költözni a városba. Ragyogó alkalom, hát nem? Beköltözik hozzád, te pedig extra pénzhez jutsz. Jó ötlet, ugye?, szegezte nekem a kérdést nemrég elhunyt anyám lezárt koporsója előtt. Mert ugyebár nem könnyű ilyen infláció mellett fizetni az orvosokat, a temetést és a sírhelyet. Mert az egész rettentő sokba kerülhetett neked, ugye? Biztosan van némi spórolt pénzed, de a távol élő, öreg nénikéid mellett pluszbevételre lesz szükséged. Ezért összekötlek az unokahúgommal, add ki neki ezt a szobát.

Gloria elhárította, hogy szóba hozzuk a pénzt. Apró, rágcsálóéra emlékeztető szeméből sugárzott, hogy azt szeretné kitapogatni, milyen hasznot húzhat a helyzetemből, vagy legalábbis az enyémre alapozva hogyan javíthatna a sajátján. Akkoriban mind így éltünk: azt lestük, mi van a másik bevásárlószatyrában, és azt fürkésztük, visz-e valami hiánycikket a szomszéd, hogy mi is rástartoljunk. Mindnyájan gyanúsak és éberek lettünk, a szolidaritást a kifosztás köntösébe bújtattuk.

A nők két óra múlva távoztak, egyiküknek elege lett a másik tapintatlanságából, másikuk pedig belefáradt, hogy kiszaglássza, mi lesz a lakásommal az anyám halála után.

Élni annyit jelentett, mint vadászatra indulni, és élve visszatérni. Ebben merültek ki legalapvetőbb tetteink, beleértve halottaink eltemetését is.

– A kápolna bérleti díja ötezer új bolívar lesz.

– Azaz ötmillió régi bolívar.

– Pontosan. – A ravatalozó alkalmazottja negédes hangra váltott. – Minthogy hozta a halotti bizonyítványt, így magának olcsóbb. Egyébként az iratok kiállításával együtt hétezer új bolívar lenne.

– Azaz hétmillió régi bolívar, ugye?

– Pontosan.

– Aha.

– Kéri a szolgáltatást, vagy nem? – kérdezte kissé sürgetően.

– Úgy látja, van más választásom?

– Azt maga tudja.

Nehezebb volt a ravatalozót kifizetni, mint fedezni anyám utolsó napjait a klinikán. A bankrendszer csak a holdban létezett. A ravatalozóban nem volt kártyaleolvasó, átutalást sem fogadtak el, nekem pedig nem volt elegendő készpénzem, hogy kifizessem a teljes összeget, ami kétezerszerese volt a fizetésemnek. De még ha van is, akkor sem fogadták volna el. Azokban a napokban senki sem vett el bankjegyet. Értéktelen papír volt csupán. Óriási kötegekkel lehetett bármihez is hozzájutni, beleértve egy üveg buborékos ásványvizet – már ha volt egyáltalán – és egy csomag rágógumit, amit akkoriban az eredeti árának a tízszereséért vagy tizenkétszereséért lehetett megszerezni. A pénz urbanisztikai mérce lett. Kéttoronnyi százas bankjegy kellett, hogy az ember megvegyen – már ha volt – egy üveg olajat; háromtoronnyiból jött ki egy negyed kiló sajt. Értéktelen felhőkarcolók; ez volt a nemzeti fizetőeszköz: mesebeszéd. Pár hónap múlva bekövetkezett az ellenkezője: eltűnt a pénz. Vagyis bármilyen apróságért cserébe már nem volt semmink.

A legegyszerűbb megoldást választottam: elővettem a pénztárcámból az utolsó ötveneurós bankjegyet, amit hónapokkal azelőtt feketén vettem, és odanyújtottam a ravatalozó alkalmazottjának, aki kiguvadt szemmel vetette rá magát. Nyilván hússzoros vagy harmincszoros áron fogja beváltani, attól függően, mennyit kér így tőlem. Ötven euró, maradék megtakarításom egynegyede, amit egy rongyos bugyiba tekerve tartottam az esetleges betörők megtévesztésére. Teljesítménybérben dolgoztam egy Spanyolországban székelő mexikói kiadónak – külföldi pénznemben fizettek –, s a kijavított kéziratok után késve megkapott pénzből valahogy elvoltunk anyámmal. Az utolsó hetek azonban leterítettek minket. A klinika pénzt kért mindenért, amije nem volt, s amit nekünk kellett a feketepiacon az eredetihez képest kétszeres, háromszoros áron megszereznünk: a fecskendőket és az infúziós zacskókat, a gézt és a vattát, amit egy mészárosfizimiskájú ápoló egy halom pénzért megszerzett nekem, persze mindig többért, mint amennyiben megállapodtunk.

Csaknem olyan sebesen tűntek el a dolgok, mint ahogy anyám haladt a vég felé, ott feküdt azokon a lepedőkön, amiket naponta én vittem be kimosva, s amik szinte semmivé foszlottak a három másik beteggel megosztott szobában uralkodó hangulattól. Nem volt a városban olyan kórház, ahol ne lett volna várólista minden ágyra. Az emberek megbetegedtek, és gyorsan meghaltak vagy megőrültek. Sosem gondoltam volna, hogy anyámat beadom egy állami kórházba, az majdnem olyan volt, mintha belökném meghalni a szitává lőtt bűnözők közé. Kifogytunk az életből, a pénzből, az erőből. Még a nap is megrövidült. Ha valaki este hatkor kint sétált az utcán, az ostoba módon kockáztatta az életét. Bármi végezhetett veled: egy golyó, emberrablás, kifosztás. Órákra nyúltak az áramkimaradások, és örök sötétség váltotta a naplementét.

Délután kettőkor megjelentek a ravatalozó munkatársai a kápolnában. Olcsó anyagból készült, sötét öltönyt viselő két fickó. A pasasok kivitték a koporsót, és durván belökték egy gyászautóvá átalakított Ford Zephyrbe. Én fogtam a koszorút, és ráhelyeztem a koporsóra, jelezve, hogy ő az anyám, és nem egy rúd mortadella. Egy olyan helyen, ahol a halál egyenértékű a bűzzel, Adelaida Falcón, az anyám az volt: egy felvágott, a többivel együtt begyűjtött élettelen test. A fickók úgy bántak vele is, mint a többivel: kíméletlenül.

Beültem az utasülésre, és rásandítottam a sofőrre. Ősz volt a haja, a bőre ráncos, barna, ami öregítette. „Melyik temetőbe megyünk? A Guairitába?” Bólintottam. Többet nem szóltunk egymáshoz. Hagytam, hadd borzoljon a szemeteszsákban a napon megrothadt narancshéjra emlékeztető, savanyú és édeskés, meleg, városi szél. A szokásosnál kétszer több időbe tellett végigvergődni az autópályán, ami ötven éve szolgálta azt a várost, aminek a várthoz képest megháromszorozódott a lakossága. A Zephyrben nem volt lengéscsillapító, az úttest pedig tele volt kátyúval, úgyhogy újabb kálvária következett. Anyám koporsója ide-oda himbálózott a rögzítők nélküli szállítótérben. Miközben figyeltem a visszapillantó tükörben a lemezkoporsót – a fából valót nem bírtam megfizetni –, arra gondoltam, mennyire szerettem volna méltó temetést rendezni anyámnak. Nyilván sokszor ő is ugyanezt gondolhatta. Jobb dolgokat szeretett volna nekem nyújtani: egy csinos uzsonnadobozt, mint például azok az aranyszegélyes rózsaszínűek, amiket a lányok minden októberben lecseréltek, és nem azt a munkáskék műanyagot, amit minden szeptemberben lelkiismeretesen elmosott; a város keleti felében lévő nagyobb, kertes házat, és nem ezt a nyugati galambdúcot. Sosem kérdőjeleztem meg semmit, amit az anyám adott, mert tudtam, mekkora erőfeszítésébe került az is. Hány magánórát kellett adnia, hogy fizesse a magániskolai tandíjamat vagy a születésnapi piskótát, zselét és a műanyag pohárban felszolgált üdítőt. Ő sosem mondta. Nem kellett elmagyarázni, honnan van pénz a létfenntartáshoz, mert nap mint nap magam is láttam.

Anyám minden kedden, szerdán és csütörtökön korrepetált. Szünidőben naponta fogadta azokat a diákokat, akiknek szeptemberben vizsgázniuk kellett, hogy felsőbb osztályba mehessenek. Háromnegyed négykor anyám levette a viaszosvászon abroszt az étkezőasztalról. Ceruzákat, hegyezőt, üres lapokat, egy tányér María kekszet és egy kancsó vizet rakott ki két üvegpohárral. Sok gyerek fordult meg nálunk. Mindegyik ugyanolyan vérszegény, életunt, érdektelen ábrázatú volt. A tonnányi csokitól és tévénézéstől hiányosan táplált, kövér lányok és fiúk, akik ezzel ütötték el a délutánjukat abban a városban, ahol megszűntek a játszóterek. Rozsdás hinták és fémcsúszdák között nőttem fel, amikhez senki sem merészkedett közel a bűnözéstől való félelmében, ami akkoriban meg sem közelítette az évek múlásával elharapózott mértéket.

Anyám az alapokat tanította a diákjainak: főnév, ige, állítmány, aztán tárgy, részes- és módhatározó. Csak hosszas unszolás után hibáztak rá, akkor sem mindig. Anyám annyi éven át javította a diákok ceruzával írott vizsgadolgozatait, készült fel a délelőtti órákra és nézte át délutáni tanulói házi feladatát, hogy belevakult. Nap végén alig bírt megszabadulni gyöngyházszín keretes, szódásüveg vastagságú szemüvegétől. Anélkül semmit sem tudott csinálni. Noha egyre lassabban ment a napi újságolvasás, azért mindig az orrára biggyesztette. Mert azt olyan kulturált dolognak tartotta.

Adelaida Falcón, az anyám művelt asszony volt. Otthoni könyvtárunkban ott sorakoztak az Olvasók Körének kötetei, a világirodalom klasszikusainak és a kortársak műveinek rikító színű, keményborítós gyűjteménye, amit kismilliószor használtam bölcsésztanulmányaim során, s amit végül a sajátomnak tekintettem. Azok a kötetek mámoros hatást gyakoroltak rám, mámorosabbat, mint az osztálytársaim minden októberben felvonultatott uzsonnásdobozai.

Mire kiértünk a temetőbe, már ki volt ásva a dupla sírgödör. Egy neki, egy nekem. Anyám évekkel azelőtt megvásárolta a parcellát. Ahogy elnéztem azt az agyaggödröt, eszembe jutott egy Juan Gabriel Vásquez-mondat, amit egy hetekkel korábban javított nyomdai levonatban olvastam: „Az ember oda való, ahová a halottai vannak eltemetve.” A sír körül levágott füvet bámulva rádöbbentem, hogy az én egyetlen halottam ahhoz a földhöz láncol engem, amely ugyanolyan hevesen üldözi el az övéit, mint ahogy elnyeli őket. Ez nem nemzet, hanem húsdaráló.

A temetői alkalmazottak kivették anyámat a Ford Zephyrből, és a sír fölött ráhelyezték pár kopott, összecsomózott leeresztő kötélre. Jaj, csak nehogy neki is eszébe jusson, ami Consuelo nagyanyámnak. Nagyon kicsi voltam, de még mindig emlékszem rá. Ocumeréban történt. Meleg volt, párásabb és sósabb meleg, mint ezen a tengertől távoli délutánon. Nekem égett a nyelvem a cukornáditókáktól, azzal szórakoztam, hogy a nénéim által két Üdvözlégy között belém tukmált pancstól keletkezett, viszkető kiütéseket csipkedtem. A falu sírásói a mostanihoz hasonló, de két, ennél is vékonyabb, vásott kötélen eresztették le Consuelo nagymama koporsóját. A láda oldalra billent, s a koppanástól, akár a pisztácia, szétpattant. A merev nagyi nekiütődött az üvegnek, a gyászkíséret pedig ima helyett felhördült. Két fiatalember próbálta visszalendíteni, bezárni a ládát és folytatni a ceremóniát, de hiába. Nénikéim a fejüket fogva és a katolikus vallás népes táborához fohászkodva ott ugráltak a gödör körül. Szent Péter, Szent Pál, Szentséges Szűz Mária, Szeplőtelen Szűz, Angyalok Királynője, Pátriárkák Királynője, Próféták Királynője, Apostolok Királynője, Mártírok Királynője, Bűnbánók Királynője, Szüzek Királynője. Imádkozz érettünk…

Nagyanyám, az a cseppet sem gyöngéd asszonyság, akinek a sírjához egy vicces kedvű illető csípőspaprika-tövet ültetett, nyolc elhunyt nővérét megidézve ágyban halt meg. Nyolc, feketébe öltözött asszony. Ott látta őket a szúnyogháló végénél, amely alól utolsó parancsait osztogatta, anyám legalábbis így mesélte nekem. Neki viszont nem volt családi udvartartása, amelynek tagjait párnák és köpőcsészék közé süppedve a trónusáról utasítgathatott volna. Neki egyedül csak én voltam.

Egy pap meglehetősen hanyag stílusban, fejből elmorzsolt egy imát Adelaida Falcón, anyám lelki üdvéért. A munkások lapátolni kezdték a kaviccsal kevert agyagot, és a sírgödröt lezárták egy cementlappal, ez a félemelet választ el minket, amíg újra nem egyesülünk annak a városnak a földje alatt, ahol még a virágot is ellopják. Sarkon fordultam. Búcsút intettem a papnak és a munkásoknak. Egyikük, egy viperaszemű, sovány, barna fickó azt tanácsolta, szedjem a lábam. Azon a héten három temetésen is történt fegyveres rablás. Biztos nem akar ilyen pánikot, mondta a lábamat mustrálva. Nem tudtam eldönteni, ez most jó tanács vagy fenyegetés akar-e lenni.

Beültem a Ford Zephyrbe, de állandóan hátra-hátrafordultam. Nem hagyhatom ott. Nem bírtam úgy elmenni, hogy az járjon a fejemben, kisvártatva egy rabló kinyitja anyám sírját, és ellopja a szemüvegét vagy a cipőjét vagy a csontjait, melyek nagy becsben voltak, hiszen nemzeti vallás lett a boszorkányság. Fogatlan ország, ahol kitekerik a tyúkok nyakát. A félelemtől és fájdalomtól hónapok óta először ekkor rázta meg egész testemet a zokogás. Őérte sírtam. Meg magamért. Múltbeli kettőnkért. Azért a törvény nélküli helyért, ahol Adelaida Falcón, az anyám az éj beálltával ott lesz kiszolgáltatva az élőknek. Sírtam a testére gondolva, ami abba a földbe van eltemetve, ahol sosem lesz béke. Amikor beültem a sofőr mellé, már nem akartam meghalni: már halott voltam.

A parcella nagyon távol esett a temető bejáratától. Hogy kiérjünk a főútra, körbe-kasba kellett furikázni, olyan volt az út, akár a kecskejárta ösvény. Kanyarok. Kövek. Gazos gyalogutak. Korlát nélküli töltések. A Ford Zephyr most ugyanott ereszkedett le, ahol korábban feljöttünk. A sofőr minden kanyarban nagyokat tekert a kormányon. Kiégve, kikapcsolva nekem már minden mindegy volt. Ha kitörjük a nyakunkat, ha nem. Egyszer csak lassított, és ráhajolt a megfeketedett, zsíros kormányra. „Mi az isten ez itt?…”, kérdezte vicsorogva. Az akadály hirtelen elénk tornyosult: egy motorbicikli-karaván.

Húsz vagy harminc volt, ott álltak az út kellős közepén, mindkét irányban akadályozva a haladást. Vezetőiken piros ing, amit a kormány első éveiben a közigazgatásban osztogattak. Ez volt a Haza Gépesítettjeinek az egyenruhája, azé a gépesített gyalogságé, amelyikkel a Forradalom elsöpört minden tüntetést az Elnök-Parancsnok ellen – a negyedik győzelme után így hívták a forradalmárok vezérét –, s amely idővel kiterjesztette a területét, a hatáskörét és a céljait. Aki a kezük közé került, abból áldozat lett… Minek az áldozata? Az a naptól és a járőrszolgálattól függött.

Amikor kiürült a kassza, amiből a Gépesítetteket fizették, az állam úgy döntött, szabad prédával kárpótolja őket. Nem kapják meg a teljes forradalmi fizetésüket, cserébe felhatalmazzák őket a gátlástalan fosztogatásra és rablásra. Egy ujjal se nyúlhattak hozzájuk. Senki sem ellenőrizte őket. Bárki, akinek kedve szottyant gyilkolni vagy meghalni, felkerülhetett a listájukra, noha sokan saját szakállukra dolgoztak, és semmi közük sem volt az eredeti szervezethez. Kis társulásokat hoztak létre, így szedtek útdíjat a város egy-egy zónájában. Felvertek egy tábori sátrat három székkel, ott voltak egész nap, ráfeküdtek a motorjukra, amiről kiszemelhették vagy felhúzott pisztollyal üldözőbe vehették az áldozatukat.

Nem néztünk egymásra a sofőrrel. A Gépesítettek még nem fedeztek fel bennünket. Mind ott álltak egy két motorbicikliből hevenyészetten felállított oltár körül, amire egy lezárt koporsót helyeztek.Körbeállták a ládát, amit buzgón csapkodtak gallyakkal, és amire a szájukba vett alkoholt fújtak. Csapkodtak, kortyoltak, fújtak. „Betyárok temetése – jegyezte meg a sofőr. – Na, lányom, ha szokott imádkozni, akkor imádkozzon”, és rükvercbe kapcsolta a sebességváltót.

Mialatt tolattunk, volt idő megfigyelni a boszorkányszertartás legizgalmasabb jelenetét. Egy ápolatlan hajú, papucsos, sortos, piros blúzos asszony lovagló ülésben felültett egy kislányt a koporsóra. Biztos az ő lánya volt, legalábbis erre engedett következtetni az a büszke mozdulat, ahogy felhúzta a gyerek szoknyáját, és megcsapkodta a fenekét, mialatt a kicsi rikoltó zenére táncolt. A kislány – olyan tizenkétéves-forma – minden ütésre, a kanyar túloldalán parkoló három autó és kisbusz hangszórójából szóló ének ritmusára erősebben rázta magát. „Tu-tumbala-tumba, tu-tumbala-tumba, mami, tu-tumbala-tumba, mami”, szólt a környékre sűrű gőzként telepedő reggaetón. Egyetlen sír sem volt ilyen hívogató.

A kislány kifejezéstelen arccal rázta a csípőjét, el se jutottak hozzá a csúfolódó és pimaszkodó hangok, sőt az anyja ütései sem, aki a legnagyobb odaadással szolgáltatta ki szűz leányát azoknak az állatoknak. A kislány elleni minden mímelt támadás fokozta az emberek éhségét és jajveszékelését, tapsolva fújták, köpködték a pálinkát. A Ford Zephyr már elég távol járt, de még láttam, amint egy második, nagyobbacska lány szintén fölmászott a koporsóra, szétvetett lábbal ráült, nemi szervét nekidörzsölte a naptól átforrósodott pléhnek, ami alatt valaki, talán egy férfi mereven feküdt a rothadásra várva.

A tengertől egy hegy által elválasztott város melegében és párájában duzzadásnak indul majd annak a halott testnek minden egyes sejtje. A hús és a szervek pedig erjedni kezdenek. Gázok és savak. Gennyhólyagok és apró, szétpattant dudorok vonzzák majd a döglegyeket, melyek az élettelen testekben születnek, és a szarkupacok között röpködnek. Néztem, ahogy a lány odadörzsöli magát valami élettelenhez, amiben hamarosan kukacok hemzsegnek majd. Egy golyó által kioltott élet előtti utolsó hódolat ez a szexuális felkínálkozás. Szaporodásra, szülésre és további családok alapítására való felhívás: tonnányi ember születésére, akiknek olyan rövid életük lesz, mint a legyeknek és a lárváknak. Túlélő és megmaradó lényekére, akik befészkelik magukat mások halálába. Belőlem is ilyen legyek tápláléka lesz majd. „Az ember oda való, ahová a halottai vannak eltemetve”, gondoltam.

A délután háromkor tűző nap keltette délibáb ott lebegett az aszfalt fölött, és belemosta a tájat a forróságba: az emberhad élet és halál rostélyaként csillogott. Távolodtunk az ösvénytől, és egy még rosszabb csapáson bukkantunk ki. Ebben a pillanatban csak arra bírtam gondolni, hogy a lemenő nap elsöpri majd a fényt a domb fölül, ahol magára hagytam anyámat. Ekkor ismét meghaltam. Sosem tudtam feltámadni azokból a halálokból, melyek akkor délután egymásra tornyosultak az életemben. Akkor én lettem a magam kizárólagos családja. Annak az életnek az utolsó darabja, melyet kardvágásokkal mindjárt elvesznek tőlem. Vérrel és tűzzel, ahogy ebben a városban szokás.

Azt hittem, elég lesz három doboz, hogy megszabaduljak anyám holmijától. De tévedtem. Több kellett. A faliszekrény előtt állva szemrevételeztem, mi maradt a La Cartuja tányérokból. A különálló darabok alkotta készletből egy szerény otthon három tagja elfogyaszthatta a levest, a főételt és a desszertet. Burgundi színű szegéllyel ellátott edények voltak, középen vidéki képpel. Semmi különös, egyszerű, visszafogott darabok. Sosem tudtam, hogyan és miért kerültek hozzánk.

Nálunk nem voltak ajándéklistás esküvők, se kanári-szigeteki akcentussal vagy andalúz mentalitással rendelkező nagymamák, akik a nagyhéten ilyen tálakban szolgálták volna fel a bundás kenyeret. Mi az ecet nélküli salátákat meg az anyám által csendben megkopasztott, szomorú csirkéket helyeztük rájuk. Mi nem jöttünk senkitől, és nem tartoztunk semmihez. Agóniája végén anyám azt mesélte, hogy ezt a tizennyolc darabból álló készletet Consuelo nagyanyámtól kapta, miután összekuporgatta a pénzt, hogy megvegye azt az apró lakást, amiben sokáig bérlőként laktunk. Ez lett kettőnk kert nélküli birodalmának hozománya.

Consuelo nagyanyám pedig Berta húgától kapta az edényeket, attól az indiánszemű, sötét bőrű asszonytól, aki hozzáment az extremadurai Francisco Rodríguezhez, ő ugyanis hat hónappal azután, hogy megérkezett Venezuelába, megkérte Berta kezét, és az araguai hőségben tégláról téglára felépítette a Falcón panziót. Miután meghalt az extremadurai, a faluban mindenki a musiú özvegyének kezdte hívni Berta nénit, a francia monsieur-ből véve ezzel a ragadványnévvel illettek minden európait, aki a negyvenes években gyökeret vert az országban. Anyám elmondása szerint csak egyetlen fénykép maradt az extremadurairól, a Bertával kötött esküvőjén készült, akit ezután Berta Rodrígueznek hívtak. Az ünneplőruhás, szekrény méretű férfi ott állt egy erőteljes, húsos mesztic nő mellett, mesélte anyám a fényképről, amit én sosem láttam.

Halott emberek tányérjaiból ettünk anyámmal. Mennyit főzhetett Berta néni, hogy felszolgálja bennük a házban megszokott adagot! Vajon egy testes asszony receptjeit főzte meg, aki hajóként úszik a szegfűszeg- és fahéjillatú konyhában? Mindegy is, azok a fogások csak egyetlen üzenetet sugalltak: anyámmal mi ketten csak saját magunkhoz hasonlítunk. Vénámban olyan vér folyik, ami soha nem hagy elszabadulni. Nekünk nem volt senkink abban az országban, ahol mindenki valaki másból jött. Az a föld volt a mi kizárólagos életrajzunk.

Mielőtt újságpapírba becsomagoltam, megnéztem a cukortartót, amit sosem használtunk, s csak felesleges lom maradt. Semmit sem cukroztunk meg, amit a szánkba vettünk. Vézna alkatunk olyan volt, akár a Falcónok panziójának földes udvarát uraló fa, amiről sötét, savanyú gyümölcsök potyogtak. Kevéske húsa és nagy magja miatt „csontos szilvá”-nak neveztük. A közepe különböztette meg a többi gyümölcstől. Mintha kavics, érdes csont lett volna, amit savanyú hús vesz körül, erről kapták a nevüket ezek a szikár, kicsi fák, melyek csodával határos módon egyszer egy évben gyümölcsöt hoztak.

A csontos szilva a tengerpart szegény talaján nőtt. A gyerekek felmásztak az ágaira, s akár a hollók, elücsörögtek ott a gyümölcsöt vizslatva. Beérték azzal, amit a föld kínált nekik. Ha ocumarei látogatásunk egybeesett a gyümölcséréssel, akkor két-három szatyorra való szilvával tértünk haza. Nekem kellett a legszebbeket leszednem. A nénéim sűrű édességet készítettek belőle. Egy éjszakára vízbe áztatták, aztán másnap felfőzték. Ha órákon át főztük lassan a nádcukrot és a szilvát, gyümölcssajtot kaptunk. Persze nem minden szilva volt megfelelő. Csak azokat kellett leszedni, amik már majdnem leestek az ágról. A zöldekhez jobb volt hozzá se nyúlni; a rózsaszínűekhez úgyszintén, mert keserű ízt adtak a főzetnek. Csak az érettek, a majdnem feketék, nagyobbacskák és puhák voltak jók.

Aprólékos munka volt a szedés, amit persze utasítások kísértek.

– Nyomd meg, így, ni; figyelj.

– Ha puha, mint ez itt, akkor tedd bele a szatyorba; a többit rakd félre, aztán csomagold be újságpapírba.

– Hogy megérjen. Ha nem magyarázod el neki, Amelia, akkor mért várod, hogy megértse. Ne egyél sokat belőle, mert meghajt.

– Nesze, itt ez a szatyor.

– Jaj, Amelia, nem azt, hanem ezt!

Clara és Amelia egymás szájából vette ki a szót. Én bólogattam, aztán utamra engedtek. Eltűntem a folyosón az udvar irányába. Felmásztam a fára, és nekiláttam lecsipegetni a szilvákat. Volt, amelyik könnyen lejött; de volt, amelyik ellenállt, mígnem egy erősebb rántásra lepottyant az összes. Miután végeztem, az érettet odaadtam a nénéimnek, hadd készítsék el belőle a szirupos édességet, amit gyümölccsel és melasszal színültig megtöltött nagy fazekakban főztek. Még mindig emlékszem a gőzben kirajzolódó alakjukra, imádtam azt a felhőt, ami körbevonta annak a két barna, erős asszonynak a testét, akik kilószámra öntötték a cukrot a lobogó vízbe, és fakanalukkal erőteljesen kevergették a levet.

– Menj ki, kislányom. Még a fejedre talál esni valamelyik nagyfazék, aztán… – figyelmeztetett egyikük.

– …sírhatsz majd keservesen – fejezte be a másik.

Kihasználtam a korholást, s azzal a szándékkal osontam ki, hogy leszedjem magamnak az ágak között megbújó kevéske szilvát.

Felmásztam a legmagasabb ágra, és magig leszopogattam minden szemet. Szívtam, haraptam egészen a magjáig, arra tapadt az a vékonyka, zöldes gyümölcshús. A csontos szilva evése állhatatosságot kívánt. Foggal kellett tépni, harapni a kemény bőrét, hogy lerághassa az ember az egyenetlen velőt. A simára rágott magot aztán, akár a cukorkát, áttolta a szája másik oldalára. S noha anyám azzal fenyegetett, ha lenyelem, akkor szilvafa nő a hasamban, én imádtam rágcsálni azt a kevéske gyümölcshúst. Akkor köptem ki a magokat, ha már simára voltak szopogatva, akár a nyálas kavicsok, találomra lerepültek a földre, kis híján eltalálva az éhes kutyákat, mert azok úgy lestek, mintha azt várnák, hogy osszam meg velük az uzsonnámat. Én kézlegyintésekkel próbáltam elhajtani őket. De az éhes, rühes ebek, akár megkövült szobrok, ott maradtak, és tekintetüket rám szegezve nézték, ahogy eszem.

Álmomban is megjelent a szilvafa. Néha a város szennyvízcsatornáiból bújt ki, vagy a lakás mosogatójából, illetve a Falcón panzió mosóteknőjéből. Sosem akartam felébredni azokból a képekből. Azok az álombéli, az eredetihez képest megszépült szilvafák mindig tele voltak gyöngyházszínű gyümölcsökkel, melyek cukormázas hernyóvá és gubóvá változtak, volt bennük egyfajta furcsa, undorító szépség. Észrevétlenül mozogtak, akár az izmok az országúton néha végigporoszkáló lovakon, amiknek remegett a lábuk a kereskedők által felpakolt és az ocumarei piacra szánt sok cukornád és kakaó cipelésétől. Így telt az élet abban a faluban: mintha a fejlődés beköszönte előtt sosem ért volna véget a 19. század. Ha nem volna közvilágítás, és nem szántanák végig az országutat a Polar sört szállító teherautók, senki sem hinné, hogy a nyolcvanas években jár.

Hogy el ne felejtsem az álmomban megjelenő valószerűtlen fák képét, lerajzoltam őket a fehér színű Caribe blokkfüzetembe. Zsírkrétával. Rózsa- és ibolyaszínt választottam a huszonnégy darabos készletemből. Hegyezővel kihegyeztem a zsírkrétát, aztán ujjbegyemmel elkentem a vonalakat a papíron, hogy fátyolos csillogást adjak a hernyóimnak. Órákig is eltartott, mire egy-egy rajzzal elkészültem. Ugyanolyan hévvel csináltam, ahogy a valóságban haraptam és szopogattam a savanyú, rostos húsú szilvákat, melyek mai napig szellőként lengedeznek az emlékeimben.

A Falcón panzió udvarán álló fa volt az én birodalmam. Szabadnak éreztem magam magányos ágán, amire úgy másztam fel, akár a majom, gyermekkoromnak ez a része egyáltalán nem hasonlított a félelmetes városra, ahol felnőttem, s ami az évek múlásával drótakadályok és reteszek rengetegévé vált. Szerettem Caracast, de jobb szerettem az ocumarei cukornádas és szúnyogos napokat, a mocskos járdákat, melyek mindig tele voltak rothadó naranccsal meg motorolajjal szennyezett vízzel. Ocumaréban minden más volt.

A tenger felszabadít és enyhet hoz, testeket fal fel és űz el. Tekintet nélkül elvegyül mindennel, ami csak útjába kerül, mint a tengerparti Ocumare folyója, amelynek édesvízsodra a tenger sóját kavarva ömlik bele az óceánba. A partján szőlőfák nőttek, apró gyümölcsszemükből készítette anyám a falu királynőjének hamis diadémját, mialatt én titokban gyöngyházszínű hernyófülbevalókról álmodoztam, amikké a valóság határát átlépve, metamorfózisukban a szilvák változtak.

Tartalom

Ajánlás

Megy le a nap Caracasban - részlet