A JÖVŐ

MINISZTÉRIUMA

KIM

STANLEY

ROBINSON

Kim Stanley Robinson: The Ministry for the Future

Copyright © 2020 by Kim Stanley Robinson

Hungarian translation © Farkas Veronika

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kim Stanley Robinson: The Ministry for the Future

Orbit, Hachette Book Group, New York, 2020

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978-963-598-004-8 (epub)

ISBN: 978-963-598-005-5 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Trevillion

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu, Fabók Márton

Korrektor: Balázs Piroska, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: sci-fi

Fredric‑Jamesonnak

1.

Egyre melegebb lett.

Frank May felkelt a matracáról, és az ablakhoz ment. Barnás stukkós falak és csempék, színük, mint a helyi agyag. Kockaházak, amilyen az övé is, a tetőteraszokon lakók, akik éjszaka felmentek oda, mert a lakásokban túl meleg volt aludni. Most már elég sokan ácsorogtak a mellvéd mögött, kelet felé nézve. Az ég színe megegyezett az épületekével, egy kis fehérséggel azon a részen, ahol a NAP hamarosan felkel majd. Frank mély levegőt vett. Szaunában érezte magát. Pedig ez volt a nap leghűvösebb része. Egész életében legfeljebb öt percet töltött szaunában, és nem vágyott vissza. A forró víz esetleg, a forró, párás levegő semmi szín alatt. Nem értette, miért vágyakozik bárki arra a fojtogató, verejtékes érzésre.

Itt nem volt menekvés előle. Ha átgondolta volna, a világért sem jött volna ide. Bár ez a szülővárosának a testvérvárosa, más testvérvárosok is léteznek, más jótékonysági szervezetek. Alaszkában is dolgozhatna. Ehelyett verejték csípte a szemét. Csatakosra izzadt, noha csak egy sortot viselt, de az is átázott; a teste nedves foltokat hagyott a matracnak azokon a részein, ahol aludni próbált. Szomjazott, de az ágya mellett álló termosz üres volt. Az egész városban hatalmas szúnyogok módjára zúgtak a túlterhelt légkondik kültéri egységei.

A nap ekkor előbukkant a keleti látóhatáron. Úgy ragyogott, mint egy hidrogénbomba, mivel persze az is. Izzó fényszilánkjához képest elsötétültek a földek és az épületek, majd még inkább, amikor a szilánk lángvonallá folyt szét és körszeletté dagadt. Frank már nem is bírta tovább nézni. A napból áradó forróság szinte kézzelfoghatónak érződött, akár egy pofon. A napsugarak tovább melegítették az arcbőrét, pislogásra késztették. Szúrni kezdett a szeme, és annyira könnyezett, hogy már szinte semmit sem látott. Minden barna volt, bézs és szikrázóan, elviselhetetlenül fehér. Egy átlagos város Uttar Pradesben, reggel hatkor. A telefonjára nézett: 38 fok. Fahrenheitben ez – beütögette – 100,4 fok. A páratartalom 35 százalék. A kettő kombinációja készítette ki. Pár éve ez még a valaha mért legmagasabb wet-bulb, azaz nedves hőmérséklet lett volna. Most már csak egy átlagos szerda reggel.

Éles kiáltások hasítottak a levegőbe az utca túloldalán lévő tetőről. Riadt sikolyoknak hallatszottak; két fiatal nő hajolt át a falon, és kiabált le az utcára. Valaki nem akart felébredni a tetőn. Frank fogta a telefonját, és a rendőrséget hívta. Nem vették fel. Azt sem tudta, átment-e a hívás, vagy nem. Ekkor távoli szirénák zúgtak fel: mintha víz alól szólnának. A hajnal eljövetelével az emberek felfedezték a bajba került alvókat, és megtalálták azokat, akik már soha nem fognak felébredni a hosszú, forró éjszaka után. Segélyhívások. A szirénahangból ítélve némelyik be is futott. Frank újra a telefonjára pillantott. Fel volt töltve, és térerőt is mutatott. De továbbra sem tudta elérni a rendőrséget, amit többször is volt alkalma felhívni az itt töltött négy hónapja alatt. Már csak kettő maradt. Ötvennyolc nap, túl sok. Július 12., még a monszun előtt. Arra kellene koncentrálnia, hogy ezt a napot túlélje. Egyszerre egyet. Utána hazamegy Jacksonville-be, amit nevetségesen hűvösnek fog érezni ezek után. Lesz mit mesélnie. Viszont most szemben, a tetőn ott vannak azok a szegény emberek.

Ekkor hirtelen elhallgattak a légkondik. Újabb elkeseredett kiáltások hangzottak fel. Frank már egy pálcikát sem látott a telefonján. Áramszünet. Vagy átmeneti, vagy tartós. A szirénák istenek és istennők sikolyaira emlékeztették, mintha a teljes hindu panteon kétségbeesett volna.

Már beindultak a generátorok hangos kétütemű motorjai. Illegális benzin, gázolaj, kerozin, amit az ilyen esetekre tartalékoltak, amikor a cseppfolyósított földgáz használatát megkövetelő törvényeket felülírta a szükség. Várható volt, hogy az eleve rossz levegő hamarosan fojtogató gázpaplanná változik. Mintha egy régi busz kipufogójából kellene lélegezniük.

Franket ennek a puszta gondolatától is elfogta a köhögés, majd ismét inni próbált az ágya mellett álló termoszból. Még mindig üres volt. Levitte magával, és megtöltötte a lenti kamrában álló hűtőszekrény vízszűrős tartályából. A víz egyelőre nem melegedett fel az áramszünet ellenére sem, és most átkerült a termoszába, ahol még sokáig hideg marad majd. Egy jódtablettát is beledobott a biztonság kedvéért, és szorosan rácsavarta a kupakot. A súlya megnyugtatónak tűnt.

Az alapítvány pár generátort is tárolt a kamrában, néhány kanna benzinnel együtt, ami két-három napig bírta üzemeltetni az áramfejlesztőket. Ezt érdemes volt észben tartani.

A kollégái ott tülekedtek az ajtaja előtt. Hans, Azalee, Heather, kivörösödött szemekkel, kifulladva.

– Gyere már – mondták –, mennünk kell!

– Miért? – kérdezte Frank értetlenül.

– Segítséget kell szereznünk, az egész kerületben elment az áram, szólnunk kell a lakhnauiaknak. Orvosokat kell hívnunk!

– Aztán mégis honnan? – kérdezte Frank.

– Legalább megpróbálhatnánk!

– Én nem megyek sehova – válaszolta.

A többiek rámeredtek, majd egymásra néztek.

– Hagyjátok itt a műholdas telefont – javasolta. – Menjetek el segítségért. Én itt maradok, és szólok az embereknek, hogy mindjárt jöttök.

A többiek kelletlenül bólintottak, majd elrohantak.

Frank felvett egy fehér inget, amit azonnal át is izzadt. Kilépett az utcára. Generátorok köpködték a füstöt hangosan a túlforrósodott levegőbe, nyilván légkondikat táplálva. Frank visszafojtotta a köhögést. Túl meleg volt a köhögéshez: belégzéskor úgy érezte, mintha egy kemencében fuldokolna, ezért ismét köhögnie kellett. A párás levegőtől és a köhögés okozta erőfeszítéstől még jobban kimelegszik az ember. Néhányan segítséget kértek tőle. Azt válaszolta nekik, hogy már úton van. Délután kettőkor megérkezik, mondta. Akkor menjenek el a klinikára. Addig pedig vigyék az öregeket és a kicsiket légkondicionált helyiségbe. Az iskolákban is van klíma, a középületekben is. Menjenek oda. Kövessék a generátorok hangját.

Minden épület kapujában kétségbeesett emberek csoportosultak, mentőre vagy halottszállítókra várva. Nemcsak köhögni volt túl meleg, hanem sírni is. Mintha még a beszéd is a túlmelegedés veszélyével fenyegette volna az embert. És egyébként is, mit mondhattak volna? A gondolkodáshoz is túl meleg volt. De még így is megszólították az emberek. Kérem, uram, segítsen, uram.

Menjenek kettőre a rendelőmbe, válaszolta Frank. Addig meg az iskolába. Menjenek zárt térbe, keressenek valahol egy légkondit. Vigyék magukkal az időseket és a gyerekeket.

De nincs hova!

Aztán eszébe jutott.

– Menjenek a tóhoz! Menjenek be a vízbe!

Ezt mintha meg sem hallották volna. Mint a Kumbh mela alatt, amikor az emberek Váránasziba mennek, hogy megfürödjenek a Gangeszban, próbálta elmagyarázni.

– Ott lehűlhetnek – mondta nekik. – A víz lehűti az embert.

Egy férfi megrázta a fejét.

– A víz a napon van. Olyan, mint a forró fürdő. Még a levegőnél is rosszabb.

Frank kíváncsian, riadtan, a saját nehézlégzésének tudatában elindult a tó felé vezető utcán. Az emberek az épületek előtt álltak, a bejáratoknál csoportosultak. Néhányan végigmérték, mások nem, mert a saját problémáik kötötték le őket. Tágra nyílt a szemük a kétségbeeséstől és a rettegéstől, kivörösödött a melegtől, a szmogtól, a portól. A napon lévő fémfelületek égették a bőrt, úgy táncolt felettük a forró levegő, mint a grillsütő felett szokott. Frank izmai zselévé puhultak, csak a gerincvelőjén végigszaladó rettegés tartotta függőlegesen. Lehetetlen volt sietni, de ő akart. Amennyire tudott, az árnyékos oldalon haladt. Ezekben a korai órákban az utca egyik oldala általában még árnyékos maradt. Olyan volt kilépni a napra, mintha egy tábortűz felé löknék az embert. Csak vánszorogni tudott a következő árnyékos folt felé a mellbevágó hőségben.

Odaért a tóhoz, és nem lepte meg, hogy néhányan máris nyakig merültek bele. A barna arcok kivörösödtek a forróságtól. A víz felett fényköd vastag rétege lebegett. Frank kiment a tó innenső oldalát határoló kanyargós betonútra, leguggolt, és könyékig a vízbe mártotta a kezét. Tényleg olyan melegnek érezte, mint a fürdővizet, vagy majdnem. A kezét benne tartva azt próbálta eldönteni, hogy vajon hidegebb vagy melegebb, mint a teste. Ezt nehezen lehetett megállapítani az izzó levegőben. Egy idő után arra jutott, hogy a felszín közelében nagyjából a vérével azonos hőmérsékletű. Ami azt jelentette, hogy jóval hűvösebb a levegőnél. De ha egy kicsit melegebb, mint a testhőmérséklete… nos, a levegőnél akkor is hidegebb. Furcsállta, hogy milyen nehezére esik ezt eldönteni. Végignézett a tóban lévő embereken. A víznek csak egy keskeny sávja maradt még az épületek és fák reggeli árnyékában, és hamarosan az a sáv is eltűnik. Utána az egész tavat besüti majd a nap, amíg a késő délután árnyékokat nem csal a túlsó oldalára. Ez nem jó. Napernyő, gondolta; mindenkinek van napernyője. Azt nem tudta pontosan, hány ember férne a tóba. Nem elég. A város népessége állítólag kétszázezer fő. Mezők és kisebb dombok vették körül, pár kilométerrel odébb más városok. Ősi elrendezésben.

Frank visszament a létesítménybe, a földszinti rendelőbe. Fel az eggyel feljebb lévő szobájába, végigszuszogva az utat. Az lenne a legkönnyebb, ha fekve várná ki a dolgot. Beütötte a széfjébe a kódot, és kinyitotta az ajtaját, kivette a műholdas telefont. Bekapcsolta. Az akkumulátor teljesen fel volt töltve.

Felhívta a delhi központot.

– Segítségre van szükségünk – mondta a nőnek, aki felvette. – Elment az áram.

– Itt is – válaszolta Preeti. – Mindenhol elment.

– Mindenhol?

– Delhi nagy részében, Uttar Pradesben, Dzshárkhandban, Bengálban. Néhány nyugati államban is, Gudzsarátban, Rádzsasztánban…

– Mit tegyünk?

– Várjuk a segítséget.

– Honnan?

– Nem tudom.

– Mit ígérnek?

– A hőhullám még kitart egy darabig. A szárazföld feletti felszálló levegő bevonzhatja a hűvösebb óceáni levegőt.

– Mikor?

– Azt senki sem tudja. A nagy nyomású cella hatalmas. Útját állta a Himalája.

– Vízben jobb lenni, mint levegőben?

– Persze. Amennyiben a testhőmérsékletnél hűvösebb.

Frank kikapcsolta a telefont, és visszatette a széfbe. Ránézett a falon lévő légszennyezettség-mérőre: 1300 ppm. Ez a kis szemcséket jelentette, a 25 nanométereseket és az alattiakat. Ismét kiment az utcára, és igyekezett az épületek árnyékában maradni. Már mindenki ezt csinálta; senki nem állt a napon. A városra füstként borult a szürke levegő. Túl forró volt ahhoz, hogy szaga is legyen, de perzselő érzés volt, mintha maga a hőség adná az aromáját, ahogy a lángét.

Frank visszament az épületbe, ismét kinyitotta a széfet, kivette belőle a kamra kulcsát, kinyitotta a kamrát, ahonnan kihúzta az egyik generátort és egy kanna benzint. Amikor meg akarta tölteni az áramfejlesztő üzemanyagtartályát, kiderült, hogy már tele van. Visszatette a kannát a kamrába, és az ablakhoz vitte a generátort, ahol a légkondi volt. Az ablakon át kivezetett készülék rövid áramkábele az ablak alatti fali konnektorba csatlakozott. A szobában nem használhatta a generátort a kipufogógáz miatt. Ugyanakkor ki se vihette az ablak alá, az utcára, onnan biztosan ellopták volna. Az emberek kétségbe voltak esve. Akkor viszont… Visszament a kamrába, és addig kotorászott, amíg egy hosszabbítót nem talált. Fel az épület mellvéd övezte tetőteraszára, ami négy emelettel az utcaszint fölött terült el. A hosszabbító csak a harmadikig ért le. Frank legyalogolt, leemelte a légkondit az ablakból, és lihegve, verejtékezve felcipelte a lépcsőn. Egy pillanatra megszédült, majd az izzadság csípni kezdte a szemét, és ettől elöntötte az energia. Kinyitotta a harmadik emeleti iroda ablakát, a párkányára állította a berendezést, majd rácsukta az ablakot, és kihúzta a műanyag oldallemezeket, amelyek teljesen elzárták a nyílást. Fel a tetőteraszra, ahol elindította a generátort, és hallotta, hogy fuldokolva, dadogva belekezd kétütemű dobszólójába. Az első pöffenés után nem látszott több füst. De hangos volt, biztosan meghallják. Ő is hallotta az áramfejlesztőket szerte a városban. Csatlakoztatta a hosszabbítót, lement a lépcsőn az emeleti irodába, bedugta a légkondit, és bekapcsolta. A gép reszelősen felzúgott. Beszippantotta a levegőt, de, te jó ég! Az egység nem működött. Ja, de mégis. Öt-tíz fokkal lehűtötte a külső levegőt – kábé harmincfokosra, úgy számolta, esetleg valamivel többre. Árnyékban ez oké, ki lehet bírni, még a páratartalommal együtt is. Csak ne erőltesse meg magát az ember. És a hűvösebb levegő le fog ömleni a lépcsőn, és betölti az egész épületet.

Odalent megpróbálta becsukni azt az ablakot, amelyikben a légkondi eredetileg volt, de kiderült, hogy beragadt. Ököllel rácsapott, majdnem betörte az üveget. Az ablakkeret végül megindult, és lesiklott. Ki az utcára, bezárni az ajtót. El a legközelebbi iskolába. Egy közeli kisboltban élelmiszert és italokat árusítottak diákoknak és a szüleiknek. Az iskola most zárva volt, így a kisbolt is, de néhányan ott ácsorogtak, és Frank fel is ismerte némelyiküket.

– A rendelőben megy a légkondi – mondta nekik. – Jöjjenek oda.

Egy csapat némán elindult utána. Hét-nyolc család, a bolt tulajdonosait is beleértve, akik bezárták az ajtót. Igyekeztek az árnyékos részeken gyalogolni, de már nem sok árnyék maradt. A férfiak mentek elöl, a feleségek a hátuk mögött próbálták libasorba terelgetni a gyerekeket, hogy mindnyájan árnyékban legyenek. Awádiul beszélgetnek, gondolta Frank, vagy bhódzspuri nyelven. Ő csak hindiül tudott valamennyire, és ezzel a helyiek is tisztában voltak: ezen a nyelven szóltak hozzá, ha mondani akartak neki valamit, vagy angolul. Frank nem tudta megszokni, hogy olyan embereken kell segítenie, akikkel nem tud beszélni. Már túllépett a hiányos nyelvtudása felett érzett szégyenen, és hindiül kérdezte a betegeit, hogy érzik magukat, hol van a családjuk, van-e hova menniük. Már ha tényleg ezt kérdezte. A megszólítottak meglepetten néztek rá.

Kinyitotta a rendelőt, és az emberek besorjáztak az ajtón. Minden útmutatás nélkül felmentek arra az emeletre, ahol a légkondi üzemelt, és leültek a padlóra. A helyiség hamar megtelt. Frank visszalépcsőzött a földszintre, kiállt az ajtóba, és mindenkinek felajánlotta a lehetőséget. Sokan éltek is vele, hamarosan az egész épület megtelt. Akkor bezárta az ajtót.

Az emberek verejtékezve üldögéltek az épület viszonylagos hűvösében. Frank ellenőrizte a számítógépén: a földszinten 38 fok volt. A légkondis helyiségben nyilván kevesebb. A páratartalom ekkor már 60 százalékos volt. A magas hőmérséklet és a magas páratartalom elég rossz egyszerre, és szokatlan is. A Hindusztáni-alföldön a száraz évszakban, januártól márciusig hűvösebb és szárazabb az idő, utána felmelegszik, de továbbra is száraz marad, majd a monszun esőivel lehűlés jön, és a mindent beborító felhők, amelyek megkímélik az embereket a nap közvetlen sugaraitól. Ez a hőhullám másmilyen volt. Forróság felhők nélkül, mégis magas páratartalom. Rettenetes kombináció.

A rendelőnek két mosdója volt. A vécék egyszer csak eldugultak. Lehet, hogy a vízcsatornák egy olyan szennyvíztisztító telepre vezettek, ami – természetesen – szintén árammal működött, és talán nem rendelkezett megfelelő generátorkapacitással az üzemben maradáshoz, bár ezt nehéz volt elhinni. Mindenesetre ez történt. Frank onnantól kezdve kiengedte az embereket szükség esetén, hogy elvégezhessék a dolgukat valamelyik mellékutcában, ahogy a nepáli hegyi falvakban szokták, ahol egyáltalán nincsenek vécék. Amikor először látott ilyet, megdöbbent. Azóta semmit nem vett magától értetődőnek.

Időnként valaki sírva fakadt: elkeseredett öregek, kétségbeesett kisgyermekek, és ilyenkor körülvette egy kisebb csoport. Előfordult pár vécébaleset is. Frank vödröket helyezett el a mosdókban, és amikor megteltek, kivitte őket az utcára, kiürítette a tartalmukat a csatornába, majd visszavitte őket. Egy öregember meghalt, Frank segített néhány fiatalabb férfinak felcipelni a holttestét a tetőteraszra, ahol vékony vászonba tekerték az elhunytat, talán száriba. Sokkal rosszabb volt, amikor aznap éjszaka egy gyerekkel kellett ugyanezt végigcsinálniuk. Mindenki sírt az összes szobában, miközben felcipelték a kis testet a tetőre. Frank látta, hogy a generátorból kezd kifogyni az üzemanyag, úgyhogy lement a kamrába, fogta a benzineskannát, és megtöltötte.

A termosza kiürült. A csapokból már nem folyt semmi. A hűtőszekrényben volt két nagy víztartály, de azokról nem beszélt. Az egyikből megtöltötte a termoszát, sötétben; a víz még mindig valamennyire hűvös maradt. Utána folytatta a munkát.

Aznap éjjel még négy ember meghalt. Reggel ismét izzott a nap, az a hatalmas, forró kemence, és kegyetlenül letűzött a háztetőre és a rajta fekvő szomorú, bebugyolált holttestekre. Immár az összes háztető, és ahogy Frank végignézett a városon, minden járda is halottasházzá változott. Az egész város egy nagy hullaház volt, és pont olyan tikkasztó, mint korábban, talán még forróbb. A hőmérő 42 fokot mutatott, a páratartalom továbbra is 60 százalékon. Frank gépiesen ellenőrizte a kijelzőket. Legfeljebb három órát ha alhatott, részletekben. A generátor még mindig pöfögött a kétütemű motor jellegzetes hangján, a légkondicionáló pedig továbbra is úgy zümmögött, mint egy göthös ventilátor. A levegőt a többi áramfejlesztő és légkondi hangja töltötte be. Nem mintha olyan sokat értek volna.

Az irodájába ment, kinyitotta a széfet, és ismét felhívta Preetit a műholdas telefonon. Csomószor próbálkozott, mire a nő felvette.

– Mi az?

– Figyelj, segítsetek már – szólt bele Frank. – Haldoklunk.

– Mégis mit képzelsz? – kérdezte Preeti dühösen. – Azt hiszed, csak ti?

– Nem, de segítségre van szükségünk.

– Ahogy mindnyájunknak! – kiabálta a nő.

Frank eltűnődött ezen. Nehezére esett a gondolkodás. Preeti Delhiben volt.

– Ti jól vagytok? – kérdezte.

Nem kapott választ. Preeti letette.

Frank szeme már megint szúrt. Megtörölte, és visszament az emeletre, hogy összeszedje a vödröket a mosdóból. Azok egyre lassabban teltek meg; az emberek kezdtek kiürülni. Víztartalékok híján akárhogy is, de hamarosan tovább kellett állniuk.

Amikor visszatért volna az utcáról, és kinyitotta az ajtót, valaki nekiment, és belökte őt. Három fiatal férfi szorította le a padlóra, az egyiknél egy akkora pisztoly volt, mint a feje. A férfi ráfogta a fegyvert, Frank egyenesen a rámeredő csőbe nézett, a szögletes, fekete fémeszköz egyetlen kerek részébe. Az egész világa leszűkült arra a kis körre. Rohanni kezdett a pulzusa, és érezte, hogy az egész teste megdermed. Ömlött a verejték az arcáról és a tenyeréről.

– Ne mozdulj! – mondta az egyik férfi. – Ha megmozdulsz, meghalsz.

Odafent kiáltások jelezték, hogy merre járnak a betolakodók. A generátor és a légkondi tompa zúgása elhallgatott. Az ajtón beszűrődött a város általánosabb zsivaja. A közelben elhaladó járókelők kíváncsian benéztek hozzájuk, majd továbbmentek. Nem voltak sokan. Frank igyekezett minél apróbbakat lélegezni. A jobb szeme eszeveszetten szúrt, ezért szorosan lehunyta, a másikkal elszántan bámult. Úgy érezte, ellenállást kéne tanúsítania, de életben akart maradni. Mintha az egész jelenetet a lépcsőfordulóból nézte volna végig, a testét és az összes érzelmét maga mögött hagyva. A szeme égését kivéve.

A fiatal férfiak letrappoltak a lépcsőn a generátorral és a légkondicionálóval. Már ki is léptek az utcára. Azok, akik lefogták Franket, ekkor elengedték.

– Nekünk nagyobb szükségünk van ezekre, mint nektek – magyarázta az egyik.

A fegyveres férfi összevonta a szemöldökét, amikor ezt meghallotta. Még egyszer, utoljára Frankre fogta a pisztolyt.

– A te hibád – mondta, majd rácsapták az ajtót, és eltűntek.

Frank felállt és a karját dörzsölgette, ahol a támadói szorították. Még mindig zakatolt a szíve. Hányingere volt. Néhányan lementek odafentről, és megkérdezték, hogy van. Aggódtak érte, attól tartottak, hogy megsérült. Ez a törődés áthatolt Frank páncélján, és hirtelen jobban eluralkodtak rajta az érzelmei, mint megengedhette volna magának. Leült a legalsó lépcsőfokra, a tenyerébe temette az arcát, és hirtelen sírógörcs tört rá. A könnyeknek hála már valamivel kevésbé szúrt a szeme.

Végül felállt.

– El kell mennünk a tóhoz – jelentette ki. – Ott van víz, és hűvösebb lesz. A vízben is, és a járdán is.

A nők egy része aggodalmas arcot vágott erre, és egyikük azt felelte:

– Lehet, hogy igaza van, de ott túl erős a nap. Meg kellene várnunk, amíg besötétedik.

Frank bólintott.

– Ez nem hülyeség.

Visszament a kisbolthoz a tulajdonosával, bár idegesnek, bizonytalannak és gyengének érezte magát. A szaunaérzés mellbe vágta, és nehezére esett elcipelni egy zsák élelmiszert és palackozott italt a rendelőbe. Ennek ellenére hat készletrakományt is átvitt. Bármilyen rosszul is érezte magát, még így is jobb állapotúnak tűnt a kis csapat többségénél. Bár időnként felmerült benne, hogy néhányan talán egész nap bírnák így vonszolni magukat. De egyikük sem szólalt meg útközben, egymásra sem néztek.

– Később még újra visszajöhetünk – jelentette ki végül az üzlet tulajdonosa.

Telt-múlt a nap. A fájdalomkiáltások nyögésekké szelídültek. Mindenki túlságosan izzadt és szomjazott ahhoz, hogy hisztérikus rohamot kapjon, még akkor is, amikor a saját gyermekeik haltak meg. Kivörösödött szemek meredtek Frankre barna arcokból, miközben ott botladozott közöttük, a családtagjaik tetemét cipelve a tetőre, ahol a napon perzselődve feküdtek. A holttestek rothadásnak indulnak majd, bár előtte talán megsülnek ebben a hőségben. Ezt a forróságot nem élték túl a szagok, az izzó, párás levegőén kívül. Vagy talán mégis: Frank orrát hirtelen romlott hús bűze csapta meg. Senki nem maradt odafent rajta kívül. Tizennégy bebugyolált holttestet számolt meg, felnőttekét és gyermekekét. Amikor végignézett a város háztetőin, látta, hogy mások is ugyanazzal foglalkoznak, amivel ő, némán, zárkózottan, lefelé bámulva, sietve. És senki nem nézelődött úgy, mint ő.

Odalent máris elfogyott az élelem és az innivaló. Frank létszámellenőrzést tartott, bár ez elég nehéznek bizonyult. Úgy ötvenkét ember lehetett a rendelőben. Egy időre leült a lépcsőre, majd bement a kamrába, és végignézett a tartalmán. Megtöltötte a termoszát, nagyot ivott belőle, majd ismét megtöltötte. A víz már nem volt hideg, de még meleg sem. Maradt még egy kanna benzinjük; szükség esetén elégethették a holttesteket. Egy másik generátoruk is volt, de alig maradt eszközük, amit érdemes lett volna árammal ellátni. A műholdas telefon továbbra sem merült le, de nem volt senki, akit felhívhatna. Felmerült benne, hogy felhívhatná az anyját. Szia, anya, haldoklom. Nem.

A nap másodpercről másodpercre kúszott az utolsó órája felé, és Frank beszélgetni kezdett a bolttulajdonossal és annak barátaival. Halkan megegyeztek abban, hogy ideje lenne elindulni a tóhoz. Felkeltették az embereket, elmondták nekik, mit terveznek, akinek szüksége volt rá, annak segítettek felállni és lemenni a lépcsőn. Néhányan nem voltak rá képesek, ami dilemma elé állította őket. Pár öregember azt mondta, hogy ott marad, amíg szükség van rá, majd utánuk megy a tóhoz. Úgy köszöntek el a távozóktól, mintha minden rendben lenne, de a tekintetük elárulta őket. Sokan sírva hagyták el a rendelőt.

A délutáni árnyékok között elgyalogoltak a tóig. A levegő forróbb volt, mint valaha. Az utcák és a járdák néptelenek voltak. Senki nem kiabált az épületekben. Néhány generátor még mindig dörmögött, néhány ventilátor tovább suhogott. Az izzó levegő mintha megbénította volna a hangokat.

A tónál kétségbeejtő látvány tárult eléjük. Sok-sok ember gubbasztott a vízben, fejek borították a felszínét a part mentén, odabent pedig, a feltételezhetően mélyebb részeken további fejeket láttak, rögtönzött tutajokon fekvő embereket. De nem mindegyik élt már. A tó felszíne mintha alig érzékelhető miazmát árasztott volna, és itt már a halál bűze, a bomló húsé is érezhetővé vált.

Megbeszélték, hogy az lesz a legjobb, ha leülnek az alsó parti járdára vagy ösvényre, és belógatják a lábukat a vízbe. Odalent, a sétány végén még volt hely, úgyhogy lementek, és csoportosan, egy vonalban leültek. A betonból még mindig sütött a hőség. Mindnyájan verejtékeztek, pár embert kivéve, akik vörösebbnek néztek ki a többieknél, szinte világítottak a késő délután árnyékaiban. Amikor bealkonyodott, megtámasztották ezeket az embereket, és segítettek nekik meghalni. A tó vize olyan meleg volt, mint a fürdővíz, Frank egyértelműen melegebbnek találta a bőrüknél; magasabb volt a hőmérséklete, mint amikor utoljára ellenőrizte. Ezt logikusnak is találta. Valahol olvasta, ha a nap összes beérkező energiáját elnyelné a Föld ahelyett, hogy egy részét visszaveri, úgy megemelkedne a hőmérséklete, hogy a tengerek felforrnának. Most nagyon is el tudta képzelni, milyen lenne. A tavat mintha már csak pár fok választotta volna el a forrásponttól.

Mégis, valamikor napnyugta után, amikor az alkonyat helyét gyorsan átvette a sötétség, mindnyájan bemásztak a vízbe. Egyszerűen jobb érzés volt. A testük azt sugallta, hogy tegyenek így. Ott ültek a tó legsekélyebb részén, fejük kint a vízből, és próbáltak életben maradni.

Frank mellett egy fiatalember foglalt helyet, aki Karnát játszotta a helyi fesztivál egyik előadásán, és Frank érezte, hogy ugyanúgy felszakad a közönye, mint amikor az emberek aggodalmat tanúsítottak iránta, mert eszébe jutott az a pillanat, amikor Ardzsuna megbénította Karnát egy átokkal, és meg akarta ölni. A fiatalember akkor azt kiáltotta diadalittasan, hogy „Ilyen a sors!”, és sikerült még egyszer, utoljára meglendítenie a kardját, mielőtt áldozatul esett az ellenfelének. A férfi most a tó vizét kortyolgatta rettegéstől és kétségbeeséstől tágra nyílt szemmel. Franknek el kellett kapnia róla a pillantását.

A meleg kezdett a fejébe szállni. A teste bizsergett a vágytól, hogy kiugorjon ebből a forró vízből, és futásnak eredjen, ahogy a jeges tavak felé szoktak a szaunából, amelyeknek minden szauna mellett ott kellene lenniük, és átélhesse azt a mennyei sokkot, amikor a hideg kilöki a levegőt a tüdejéből, mint egyszer Finnországban megtapasztalhatta. Az ottani emberek azt magyarázták neki, hogy kimaxolják a hőmérséklet-különbséget, száz fokot akarnak váltani egy másodperc alatt, csak hogy megtudják, milyen érzés.

De ez a gondolatmenet olyan volt, mintha egy makacs viszketést próbálna megvakarni, amivel csak még jobban felerősíti. Belekóstolt a tó forró vizébe, és érezte, milyen rossz ízű, mennyire tele lehet szerves anyagokkal és ki tudja, még mivel. A szomját azonban egyszerűen nem olthatta. A forró víz az ember gyomrában azt jelenti, hogy nincs menekvés, a világ odakint és odabent is melegebb, mint amilyennek szabadna lennie. Elevenen megfőnek. Lopva lecsavarta a termosza kupakját, és ivott. A benne lévő víz már langyos volt, de legalább nem meleg, és tiszta. A teste szomjazott rá, és nem bírt ellenállni a késztetésnek, hogy az egészet megigya.

Az emberek gyorsabb ütemben haltak meg, mint korábban bármikor. Cseppnyi hűvös sem maradt sehol. Az összes gyerek meghalt, az összes öreg meghalt. A gyász sikolyai helyett csak dünnyögések hallatszottak; azok, akik még tudtak mozogni, kidobálták a halottakat a tóból, vagy be a közepére, ahol a testek uszadék faként lebegtek vagy elsüllyedtek.

Frank lehunyta a szemét, és megpróbált nem odafigyelni a körülötte hallható hangokra. Teljesen belemerült a sekély vízbe, a fejét a betonperemre és a közvetlenül alatta lévő iszapra támasztva. Addig süppedt bele, amíg bele nem ragadt a sárba, és már csak a feje fele állt ki a vízből.

Telt-múlt az éjszaka. Csak a legfényesebb csillagok látszottak, elmosódva világítottak felettük. A hold hiányzott az égről. Műholdak úsztak végig rajta keletről nyugatra, nyugatról keletre, egyszer még északról délre is. Az emberek figyeltek, látták, mi történik. Tudták, de nem tettek semmit. Nem tudtak. Nem akartak. Nem volt mit tenni, nem volt mit mondani. Frank több évet öregedett azon az éjszakán. Amikor az ég kivilágosodott, először szürkére vált, amitől felhősnek tűnt, de utána tisztára és derültre, megmoccant. Az ujjbegyei megráncosodtak. Szép lassan megpárolódott, megfőtt. Még pár centire is nehezére esett felemelni a fejét. Elképzelhetőnek tartotta, hogy ott fog megfulladni. Ez a gondolat erőt adott neki. Megvetette a könyökét, és feltámasztotta magát. A végtagjai úgy néztek ki, mintha főtt spagetti borítaná a csontjait, de maguk a csontjai szabadon mozogtak. Felült. A levegő még mindig melegebb volt a víznél. Látta, hogy a nap eléri a fák tetejét a tó túlsó partján; úgy nézett ki, mintha a lombok lángra lobbannának. Óvatosan kiegyensúlyozta a fejét a gerincoszlopán, és körülnézett. Mindenki halott volt.

2.

Én egy isten vagyok, és nem vagyok isten. Akárhogy is, ti az én teremtményeim vagytok. Én tartalak titeket életben.

Belül elmondhatatlanul forró vagyok, de a külsőm még forróbb. Az érintésemtől elégtek, noha odafent forgok, az égen. Nagy, lassú lélegzetvételeimtől megfagytok és megégtek, megfagytok és megégtek.

Egy szép napon fel foglak falni benneteket. Egyelőre táplállak benneteket. Rettegjétek a tekintetemet. Ne merjetek rám nézni.

3.

Az ENSZ éghajlatváltozási keretegyezménye alapján létrejött párizsi megállapodás 14. cikke megkövetelte az aláíró nemzetek üvegházhatásúgáz-kibocsátásának rendszeres számbavételét, ami a gyakorlatban a teljes, globális kibocsátást jelentette az adott évben. Az első „globális értékelést” 2023-ra tervezték, hogy utána ötévente megismételjék.

Az első globális értékelés nem alakult túl jól. A jelentések inkonzisztensnek és hiányosnak bizonyultak, az viszont egyértelműen kitűnt belőlük, hogy a kibocsátás sokkal magasabb, mint amennyit a megállapodó részes felek ígértek egymásnak, a 2020-as mélypont ellenére is. Nagyon kevés ország érte el a maga elé kitűzött célt, noha nem tűztek ki nagy célokat. Mivel már a 2023-as értékelés előtt sejtették a hiányosságokat, 108 ország ígérte meg, hogy megtöbbszörözi az erőfeszítéseit, de ezek a kisebbek közé tartoznak, együttesen is csak körülbelül 15 százalékát tették ki a globális üvegházhatásúgáz-kibocsátásnak.

Ezért a részes felek következő évi konferenciáján, vagyis a COP klímacsúcson néhány delegáció felhívta a figyelmet: a megállapodás 16. cikkének 4. bekezdése arról szól, hogy a COP „meghozza a hatékony végrehajtáshoz szükséges határozatokat […] és a jelen Megállapodás végrehajtásához szükségesnek ítélt kisegítő testületeket hoz létre”. A 18. cikk 1. bekezdését is megemlítették, amely lehetővé tette a konferenciának új „végrehajtást támogató testületek” létrehozását. Korábban mindenki úgy értelmezte, hogy ezek a támogató testületek azokat a bizottságokat jelentik, amelyek csak az éves COP-klímacsúcsokon tartottak megbeszéléseket, de néhány küldött azzal érvelt, hogy a megállapodás eddigi kudarcára való tekintettel egyértelműen szükség van egy új végrehajtást támogató testületre állandó feladatkörökkel és megfelelő forrásokkal ezen célok eléréséhez, ha előrelépést akarnak tenni.

Ezért a COP29-en, amelyet Kolumbia fővárosában, Bogotában tartottak, a részes felek a megállapodás 16. és 18. cikke értelmében létrehoztak egy új végrehajtást támogató testületet, amelyet a 8. cikkben leírt elvek szerint szándékoztak finanszírozni, amely az összes felet kötelezte „a veszteségek és károk orvoslására szolgáló Varsói Nemzetközi Mechanizmus”-ban körvonalazott módszerek alkalmazására. A nyilatkozat így szólt:

„Elhatározásunk értelmében a Részes Felek huszonkilencedik konferenciáján felállításra kerül egy végrehajtást támogató testület, amely az Éghajlatváltozási Kormányközi Testülettel, az Egyesült Nemzetek Szervezetének összes szervével és a párizsi megállapodást aláíró kormányokkal együttműködésben jár el a világ jövőbeli állampolgárai érdekvédelmében, akiknek az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatában lefektetett jogai éppen olyan érvényesek, mint a mieink. Ez az új támogató testület arra is megbízást kap, hogy óvja és védelmezze a jelen és a jövő összes olyan élőlényét, akik nem tudnak felszólalni a saját érdekükben azáltal, hogy kiáll a jogaik és fizikai védelmük mellett.”

Valamelyik sajtótermék „a Jövő Minisztériumának” nevezte ezt az új testületet, ez a név rajta ragadt és elterjedt, és onnantól fogva így emlegették. A svájci Zürichben állították fel 2025 januárjában.

Nem sokkal ezután csapott le a hőhullám Indiára.

4.

Az Eidgenössische Technische Hochschule campusa felett egy parkerdő indul felfelé a Züriberg oldalán, a város keleti peremét szegélyező hegyen. A település nagy része a Limmat folyó két partján terül el, ami a Zürichsee vízelvezetőjeként indul, majd észak felé folytatja az útját két hegy, a keleti Züriberg és a nyugati Üetliberg között. A kettő határolta terep elég sík, legalábbis svájci viszonylatban, ezért a svájciak majdnem egynegyede ott tömörült össze, és hozott létre egy kompakt szép kis várost. Akik vannak olyan szerencsések, hogy a Züriberg oldalán élhetnek, gyakran úgy gondolják, ők laknak a legszebb részen, ahonnan leláthatnak a város háztetőire és a nagy tóra délen, sőt néha még az Alpokat is megpillanthatják. A késő délutáni napfényben derűs nyugalom sugárzik ebből az emberi és természetes elemekből álló tájból. Ez egy jó hely. Az idelátogatók gyakran unalmasnak találják, de a helyiek nem panaszkodnak.

A Kirche Fluntern megállóban, nagyjából a Züriberg felénél az ember leszállhat a kék villamosról, és ha észak felé indul a Hochstrassén, akkor el fog haladni egy régi templom mellett, amelynek tornyát hatalmas óra díszíti, harangja pedig minden órát elüt. Mellette található a párizsi megállapodás értelmében létrehozott Jövő Minisztériuma. Mindkettő könnyű sétatávolságra helyezkedik el az ETH-tól és a benne összpontosuló geotechnikai szakértelemtől, nem sokkal felettük pedig a nagy svájci bankok irodái találhatók, a hatalmas tőkéjükkel együtt. Mindkettő aránytalannak hat egy ilyen apró államban. A közelségük nem a véletlen műve: a svájciak már évszázadok óta úgy próbálnak maximális biztonságot teremteni hazájukban, hogy a békét és a jólétet támogatják a nagyvilágban. Láthatóan az az elvük, hogy „senki nincs biztonságban, amíg mindenki biztonságba nem kerül”, és ezt a projektet mind a geotechnikai szakértelem, mind a pénz nagyban elősegíti.

Ennek következtében, és mivel a WHO több másik ENSZ-szervvel együtt már rég Genfbe költöztette a székhelyét, amikor a párizsi megállapodás értelmében létrejött az új intézmény, Zürich vehemensen hangoztatni kezdte, hogy Genfben már lépni nem lehet a nemzetközi szervezetektől, ami alaposan megdrágítja a helyet, egy kis heves kantonközi tusakodást követően az új szervezet kivételesen nem a fővárosba került. Ebben kétségkívül nagy szerepet játszott a felajánlott bérmentes elhelyezés is a hochstrassei létesítményben és néhány közeli ETH-épületben.

A minisztérium vezetője – Mary Murphy negyvenöt körüli ír nő, az Ír Köztársaság volt külügyminisztere, azelőtt szakszervezeti jogász – egy olyan krízisre ért be az irodájába, ami cseppet sem lepte meg. Mindenkit lebénítottak a halálos indiai hőhullámról szóló beszámolók; lehetett tudni, hogy meglesznek a következményei. És most eljött az első.

Maryt helyettese, egy alacsony, vékony férfi, Badim Bahadur követte az irodába, és azt mondta:

– Biztosan hallottad, hogy az indiai kormány napsugárzás-menedzsment akciójába fogott.

– Igen, ma reggel láttam – válaszolta Mary. – Beszámoltak már a tervük részleteiről?

– Fél órával ezelőtt kaptuk meg őket. A geomérnökeink azt állítják, ha ezt végre is hajtják, az nagyjából olyan hatással lesz mindenre, mint a Pinatubo vulkán kitörése ’91-ben. Az egy-két évre nagyjából fél fokkal csökkentette a globális átlaghőmérsékletet a hamufelhőben lévő kén-dioxid miatt, amit a vulkán a sztratoszférába lőtt. Az embereink szerint az indiaiaknak hónapokra lesz szükségük ennek a kén-dioxid-szint emelkedésnek a megismétléséhez.

– És megvan hozzá a kapacitásuk?

– A légierejük valószínűleg képes lesz rá, igen. Megpróbálni mindenképpen meg tudják, megvannak a repülőik és felszereléseik. A művelet nagy része egyszerűen csak a légi üzemanyag-feltöltés rekonfigurálásából fog állni. És a repülők rendszeresen engednek ki üzemanyagot, ez sem lesz nehéz. A legnagyobb problémát az fogja okozni, hogy minél magasabbra fel kell jutniuk, onnantól viszont csak mennyiségi kérdés az egész, a szükséges küldetések számáról szól. Ami biztosan több ezer repülés lesz.

Mary elővette a zsebéből a telefont, és kikereste Chandra profilját. Jól ismerte a párizsi megállapodás indiai delegációjának vezetőjét. Delhiben későre járt már, de általában ilyenkor szoktak beszélni.

Amikor felvette, Mary így szólt bele:

– Chandra, Mary vagyok, beszélhetnénk egy pillanatra?

– Egy pillanatra igen – válaszolta Chandra. – Nagyon nagy itt a kavarodás.

– Azt nem csodálom. Mi ez, hogy a légierőtök egy Pinatubóra készül?

– Vagy egy dupla Pinatubóra, igen. Ezt javasolta a tudományos akadémiánk, és a miniszterelnök elrendelte.

– De a megállapodás! – ült le Mary a székébe a kollégája hangjára összpontosítva. – Tudod, mi áll benne. Semmi légköri intervenció konzultáció és megegyezés nélkül.

– Megszegjük a megállapodást – felelte Chandra szenvtelenül.

– De senki nem tudja, hogy az milyen következményekkel jár!

– Mint a Pinatubo, vagy remélhetőleg a duplája. És most erre lenne szükségünk.

– Nem lehetsz biztos benne, hogy nem lesznek más következményei…

– Mary! – kiáltott fel Chandra. – Ezt most hagyd abba. Még a szádat se nyitod ki, már tudom, mit akarsz mondani. Elárulom, mi a biztos Indiában: az, hogy most halt meg több millió ember. Soha nem fogjuk megtudni, hogy pontosan hányan, mert túl sokan vannak. Húszmillió ember is lehet. Érted, hogy ez mit jelent?

– Igen.

– Nem. Nem érted. Meghívlak, hogy a saját szemeddel is megnézhesd. Tényleg el kéne jönnöd, hogy megtudd.

Mary azon kapta magát, hogy elakad a szava. Nyelt egyet.

– Elmegyek, ha akarod.

Hosszú csend következett. Chandra végül kimért, elcsukló hangon folytatta.

– Nagyon köszönöm, de most talán túl sok a bajunk egy ilyen látogatás megszervezéséhez. Meg fogod látni a jelentésekben. Nemsokára elküldök néhányat a most készülőkből. Egyelőre elég, ha annyit tudsz, hogy nagyon félünk, és dühösek is vagyunk. Ezt a hőhullámot Európa, Amerika és Kína okozta, nem mi. Tudom, hogy az elmúlt évtizedekben rengeteg szenet elégettünk, de a Nyugathoz képest az semmi. Mégis aláírtuk a megállapodást, hogy megtesszük, ami tőlünk telik. És mi meg is tettük. De senki más nem teljesíti a kötelezettségeit, senki nem fizet a fejlődő országoknak, és most itt van ez a hőhullám. Sőt, akár a jövő héten jöhet egy újabb! A körülményeink nem változnak!

– Tudom.

– Igen, tudod. Mindenki tudja, de senki nem csinál semmit. Úgyhogy most a saját kezünkbe vesszük az irányítást. Pár évre lecsökkentjük a globális hőmérsékletet, ami mindenkinek jó lesz. És így talán megúszhatjuk a következő hasonló tömegmészárlást.

– Tegyétek.

– Nincs szükségünk az engedélyedre! – kiabálta Chandra.

– Nem úgy értettem – válaszolta Mary. De a vonal már megszakadt.

5.

Egy üzemanyag-szállító tartálykocsival és lajtos kocsikkal mentünk oda, meg minden ilyesmivel. Mintha a semmibe hajtottunk volna be. Áram nélkül a szivattyúk sem működtek, semmi nem működött. Mielőtt bármit is csináltunk volna a halottakkal, az erőműveket próbáltuk beindítani. Amúgy sem tudtunk volna kezdeni velük semmit, a holttestek ott nyugodtak, ahol összeestek. És nemcsak az emberek, a marhák is. Amikor megláttuk azt a rengeteg hullát, a tehenekét, az emberekét, a kutyákét, valaki megemlítette, hogy a tibetiek hogyan temetik el a halottaikat, amit égi temetésnek neveznek: hagyják, hogy a keselyűk takarítsák el őket. És néhány keselyű tényleg nekilátott már, igen. Keselyű- és varjúfelhők. Biztosan utána repültek oda. A bűz néha rettenetes volt, de olyankor odébb mentünk, vagy megfordult a szél, és akkor enyhült. Mintha a szagokhoz is túl meleg lett volna, megsült a levegő. Főleg égett szagot lehetett érezni. És igen, égett is mindenféle. Amikor újraindult az áramellátás, Lakhnautól keletre szakadt kábelek okoztak bozóttüzet. Másnap feltámadt a szél, a tűz átterjedt a városokra, és először azt kellett eloltanunk, csak utána foglalkozhattunk bármi mással. A porrészecskék száma 1500 ppm-es értékeket mutatott.

Találtunk egy tavat, amiből szivattyúzhattunk, egy kisváros mellett, Lakhnau környékén. A tó tele volt holttestekkel, rettenetes látványt nyújtott, de kénytelenek voltunk beledobni a szivattyú csövét, mert vízhez akartunk jutni. Egy bozóttűz felől fújt a szél, és a tűz sebesen terjedt. Így aztán megkönnyebbültünk, amikor a lajtos kocsikba végre sikerült vizet szivattyúzni.

Azután valami megütötte a fülemet, először azt hittem, a szivattyú vezetékéből jön, egy kis nyikorgás. De később úgy hallottam, mintha a tó partjáról jönne, a partján végigfutó járdáról. Úgyhogy odamentem megnézni. Nem is tudom. Valahogy elevennek tűnt.

Egy férfi feküdt egy épület falánál, ami a járda másik oldalán állt, a tó mellett. A feje be volt bugyolálva egy inggel. Megláttam, hogy mozog, ezért odakiáltottam a többieknek, és odamentem hozzá. Egy firangi volt, haja és bőre barna, utóbbi az egész testén hámlott. Úgy nézett ki, mint aki megégett vagy megfőtt, nem is tudom – halottnak látszott, de mozgott. A szeme annyira bedagadt, hogy alig tudta kinyitni, de láttam, hogy engem néz. Miután segíteni kezdtünk neki, már semmit nem mondott, semmilyen hangot nem adott ki. A szája véresre repedezett. Azt hittem, talán elment a hangja, vagy az égéstől nem tud beszélni. Kanállal adogattuk neki a vizet. Nem mertünk túl sokat adni egyszerre. Miután eljuttattuk az üzenetet a parancsokságra, elég hamar odaértek az egészségügyiek. Átvették a férfit, és infúziókat kötöttek bele. Ő csak nézte, mit csinálnak. Végignézett rajtunk, utána a tó felé pillantott, de egy szót sem szólt. A szeme résnyire szűkült, nagyon vörös volt. Úgy nézett ki, mint aki totálisan megőrült. Mint aki teljesen másik fajhoz tartozik.

6.

A nagy indiai hőhullámot követően a párizsi megállapodás aláíróinak rendkívüli ülése meglehetősen zaklatottan indult. Az indiai delegáció nagy erőkkel állított be, majd a vezetője, Chandra Mukajee bejelentette, hogy megtagadja a további együttműködést azzal a nemzetközi közösséggel, amely véleménye szerint teljes mértékben kudarcot vallott egy olyan megállapodás célkitűzéseinek teljesítésében, amelyet a Föld összes országa aláírt. A károsanyag-kibocsátás csökkentésével nem foglalkoztak, a dekarbonizációt finanszírozó alapokba nem fizették be a részüket – minden tekintetben figyelmen kívül hagyták és megszegték a megállapodást. Csak színészkedtek kibicként, viccelődtek, hazudoztak. És ennek India fizette meg az árát. Többen haltak meg ebben a hőhullámban, mint az egész első világháborúban, ráadásul egyetlen hét alatt, és a világ egyetlen régiójában. Egy ekkora bűncselekmény foltját soha nem fogják tudni lemosni magukról, ez örökre a lelkükön fog száradni.

Senkinek nem volt szíve rávilágítani, hogy India sem érte el az üvegházhatásúgáz-kibocsátásra vonatkozó céljait. De persze ha összesítették volna a teljes kibocsátást a történelem során, India jóval a nyugati világ fejlett országai mögött kullogott volna, mint azt mindenki tudta. A mélyszegénységre való tekintettel, ami India népességének oly nagy részét érintette, a kormánynak olyan gyorsan kellett áramot termelnie, ahogy csak tudott, és mivel náluk is a piac diktált, olyan olcsón, ahogy csak tudott. Különben a külső befektetők nem fektettek volna be, mert a megtérülési ráta nem lett volna elég magas. Úgyhogy szenet égettek, igen. Ahogy mindenki más is, alig pár évvel azelőttig. És most azt mondták Indiának, hogy ne égessen szenet, amikor már mindenki más annyit elégetett, hogy megfelelő tőkét halmozzon fel a tisztább energiaforrások megfinanszírozásához. Indiának viszont csak annyit mondtak, hogy javítson a klímacéljain bármiféle anyagi segítség nélkül. Azt mondták, húzza szorosabbra a nadrágszíjat, vezessen be megszorításokat, töltse be a munkásosztály szerepét a fejlett világ burzsoáziája mellett, és szenvedjen némán, amíg jobb idők nem jönnek – de immár nem jöhettek jobb idők, az a terv befuccsolt. A lapokat leosztották, a játék véget ért. És most húszmillió ember meghalt.

A zürichi Kongresshall közepén, a nagyteremben némán ültek az emberek. Ez nem ugyanaz a némaság volt, mint a korábbi ünnepélyes megemlékezésé, a halottak előtt tisztelgő hallgatásé, ami percről percre egyre továbbnyúlt. Ez a szégyen némasága volt, az értetlenségé, a felháborodásé, a bűntudaté. Az indiai delegáció befejezte a beszédét, semmi többet nem kívántak mondani. Most az következett volna, hogy válaszolnak nekik, de nem jött válasz. Semmit nem tudtak mondani. Ez bevégeztetett: történelemmé vált, egy rémálommá, amiből nem tudtak felébredni.

Végül a párizsi megállapodás szervezetének soros elnöke, egy zimbabwei nő állt fel és ment a pódiumra. Röviden megölelte Chandrát, odabiccentett az emelvényen lévő többi indiainak, azután a mikrofonhoz lépett.

– Egyértelmű, hogy jobban kell teljesítenünk – mondta. – A párizsi megállapodás azért jött létre, hogy elkerülhessük az ilyen tragédiákat. Most már ugyanabban a globális faluban élünk. Ugyanazt a levegőt szívjuk, ugyanazt a vizet isszuk, vagyis ez a katasztrófa mindnyájunkat érint. Mivel visszacsinálni már nem tudjuk, valahogy jóvá kell tennünk, vagy két dologra számíthatunk: egyrészt arra, hogy ez a bűn következmények nélkül marad, másrészt arra, hogy hasonló szerencsétlenségek fognak bekövetkezni. Úgyhogy cselekednünk kell. Végre komolyan kell vennünk a klímahelyzetet, és be kell látnunk, hogy ez minden egyebet felülír. Abból kell kiindulnunk, amit tudunk.

Mindenki bólogatott. Tapsolni egyelőre még nem voltak képesek, de bólogatni igen. És fel tudták emelni a kezüket, egyesek ökölbe szorítva, hogy elkötelezzék magukat a cselekvés mellett.

Mindez szép és jó volt. Egy nagy pillanat, talán emlékezetes is. De hamarosan folytatták az alkudozásokat a nemzeti érdekekről és elköteleződésekről. A katasztrófa Indiában történt, Indiának egy olyan részén, ahol ritkán jártak külföldiek, egy köztudottan nagyon forró, nagyon zsúfolt, nagyon szegény részén. Valószínűsíteni lehetett, hogy egyre több ilyen esemény következik be a jövőben a Baktérítő és a Ráktérítő között elhelyezkedő országokban, illetve azoktól közvetlenül északra és délre. Az északi harmincas és a déli harmincas között, vagyis a világ legszegényebb részein. Ezektől a szélességi fokoktól északra és délre is bekövetkezhetnek halálos hőhullámok, de nem olyan gyakran, és nem lesznek ennyire végzetesek. Vagyis ez bizonyos értelemben helyi problémának számított. És minden helynek megvannak a maga problémái. Ezért, miután letudták a temetéseket és a részvétnyilvánításokat, a világ sok népe a kormányokkal együtt ott folytatta, ahol abbahagyta. Világszerte folytatódott a szén-dioxid-kibocsátás.

Tehát egy darabig úgy tűnt, hogy ez a nagy hőhullám is olyan lesz, mint az amerikai lövöldözős tömeggyilkosságok – mindenki meggyászolja, mindenki elítéli, majd mindenki megfeledkezik róla, vagy elhomályosítja a következő, amíg napi gyakoriságúra nem sűrűsödik, és megszokottá nem válik. Elég valószínűnek látszott, hogy ezzel az eseménnyel, az emberiség történelmének legrosszabb hetével is ez lesz. De meddig marad ez a legrosszabb hét? És mit tehetne ez ellen bárki? Könnyebb elképzelni a világ végét, mint a kapitalizmusét: ez a régi mondás fogakat növesztett, és kegyetlen, szó szerint vehető igazsággá vált.

De Indiában nem. Választásokat tartottak, és kirúgták a nacionalista Indiai Néppártot (BJP) mint államvezetésre alkalmatlan és a katasztrófáért részben felelős csoportot, mivel kiárusította az országot külső érdekeknek, szenet égetett és tönkretette a természetet az amúgy is folyamatosan növekvő egyenlőtlenség elmélyítése céljából. A paramilitáris RSS is végre megszégyenült és diszkreditálódott az indiai élet egy gonosz mételyeként. Egy új pártot szavaztak hatalomra, egy kevert pártot, amelyik mindenféle vallású és kaszthoz tartozó indiaiból állt: városi szegényekből, vidéki szegényekből, műveltekből, akiket a katasztrófa terelt össze, és eltökélték, hogy változásokat fognak elérni. Az uralkodó elit elveszítette a legitimitását és a hegemóniáját, és az áldozatok kezdeti széttöredezett ellenállása egy Avaszthána nevű pártban forrt össze, ami túlélést jelent szanszkritul. A világ legnagyobb demokráciája új utat választott. Államosították a még magántulajdonban álló áramszolgáltató cégeket, hatalmas erőket fektettek a széntüzelésű erőművek bezárásába, szél- és naperőművek építésébe, a folyók vízenergiájának hasznosításába és olyan alternatív energiatároló rendszerek elterjesztésébe, amelyek kiegészítették a növekvő akkumulátorkapacitást. Minden elkezdett megváltozni. Újult erőfeszítéseket tettek a kasztrendszer legrosszabb következményeinek megelőzésére – korábban is próbálkoztak már ilyesmivel, de most országos prioritást kapott ez a cél, ez vált az új valósággá, és már elegen voltak hajlandóak tenni érte. A kormányzati szervek összes szintje fokozatosan bevezette ezeket az intézkedéseket India-szerte.

Végül, bár ezt sokan nem helyeselték, az új indiai vezetés radikálisabb része üzenetet küldött a világnak: változtassatok velünk, változtassatok most, vagy készüljetek Káli bosszújára. Nem lesz több olcsó indiai munkaerő, nem kaptok többé semmit üveggyöngyökért; semmilyen alku nem lesz, amíg nem változtattok. Ha nem vezet be változásokat a párizsi megállapodás valamennyi aláíró országa – márpedig minden ország aláírta –, akkor India az ellenségükké válik, megszakítja velük a diplomáciai kapcsolatokat, és a hadüzeneten kívül mindent megtesz. De a gazdasági háború, na az biztosan kitör. A világ meg fogja látni, mire képes népességének ez az egyhatoda, amelyet korábban a világ munkásosztályának tekintettek. Eljött az ideje, hogy véget vessenek a posztkoloniális alárendeltségüknek. Eljött az ideje, hogy India újra helyet kapjon a világszínpadon, akárcsak a történelem kezdetén, és jobb világot követeljen, majd pedig segítsen megteremteni.

Az még nem derült ki, hogy ez az agresszív hozzáállás valódi nemzeti álláspontnak bizonyul-e, vagy csak egy radikális frakció pózolásának. Néhányan úgy gondolták, ez attól is függ, meddig hajlandó elmenni az új indiai nemzeti kormány a Káli-csoport fenyegetéseinek beváltása terén – lényegében szabadjára engedni azokat. Háború az internet korában, a világfalu korában, a drónok korában, a szintetikus biológia és a mesterséges járványok korában – ez más lesz, mint a múlt háborúi. Ha komolyan veszik magukat, akár el is fajulhat. Sőt, nagyon is elfajulhat, ha az indiai politikai közösségnek legalábbis a Káli-szekciója komolyan gondolja ezeket a fenyegetéseket.

De kettőn áll a vásár, mi több, mindenkin – nemcsak azon a 195 országon, amelyik aláírta a párizsi megállapodást, hanem a különböző nem kormányzati szereplőkön is, egészen az egyes emberekig lebontva.

Egyszóval nehéz idők következnek.

7.

Pánikrohamot kapott, amikor melege lett, majd a pánikrohamoktól még jobban kimelegedett. Önmagát gerjesztő folyamat. Amikor sikerült eléggé stabilizálnunk az utazáshoz, Glasgow-ba repítettük. Azt mondta, hogy ott töltött egy iskolaévet, és úgy gondoltuk, az ismerős környezet segíthet. Nem akart hazamenni az Államokba. Ezért elvittük Glasgow-ba, hidegen tartottuk, és éjszaka sétálgattunk vele a környéken. Október volt, a szokásos esővel és éles tengeri levegővel. Ez mintha megnyugtatta volna.

Egyik éjjel ott sétáltam vele az utcán, hagytam, hogy vezessen. Általában szinte egy szót sem szólt, én meg békén hagytam. Ezen az éjszakán kicsit beszédesebb volt. Megmutatta, hova járt iskolába, melyik színházakban fordult meg. Érdekelte a színház, dolgozott egy kicsit háttérmunkásként, világosított, berendezett és a jelmezekkel is foglalkozott. Amikor a Clyde Streeten találtuk magunkat, fel akart sétálni a déli partra vezető gyaloghídra.

Odakintről, a sötétből a város szögletesnek és masszívnak látszott. Glasgow elég alacsony település, nem különbözik túl sokban attól, amilyen száz-kétszáz éve lehetett. Kicsit másvilági, mintha egy sötét fantasy része lenne. Ő csak állt ott, és a korlátra könyökölve bámult lefelé a sötét vízre.

Mindenféléről beszélgettünk. Egyszer csak megkérdeztem, hazamegy-e.

Nem, vágta rá élesen. Soha többé nem megyek vissza oda. Addig egyszer sem láttam ilyen sötéten nézni. Soha, hangsúlyozta.

Nem forszíroztam. Nem akartam faggatni. Ott álltunk a korlátnál. Úgy tűnt, mintha a város lassan a hegyek felé úszna.

Szóval, miért én éltem túl? – kérdezte hirtelen. Miért csak én, abból a rengeteg emberből?

Nem tudtam, mit válaszoljak. Mert te, mondtam. Valószínűleg te voltál a legegészségesebb. Vagy talán a legnagyobb termetű, nem tudom. Nem vagy túl nagy, de a legtöbb indiainál nagyobb lehetsz.

Erre megrántotta a vállát. Nem igazán.

Még egy kis testtömegkülönbség is sokat segíthet. A maghőmérsékletet negyven fok alatt kell tartani. Ez pár kilón is múlhat. És azon, hogy egész életedben jobban táplálkoztál és jobb egészségügyi ellátást kaptál. És futsz is, nem?

Régebben úsztam.

Valószínűleg az is segített. Erősebb a szíved, hígabb a véred. Ilyesmi. Mindent egybevetve, szerintem ez azt jelenti, hogy te voltál ott a legerősebb, és csak a legerősebb maradt életben.

Nem hinném, hogy én lettem volna a legerősebb.

Akkor talán többet ittál? Vagy egészen a vízbe merültél? Azt mondták, hogy a tó mellett találtak meg.

Igen, válaszolta. Valami felzaklatta abból, amit mondtam. Azt felelte, belemerültem, amennyire tudtam. Csak az arcom volt kint, hogy levegőt kapjak, egész éjjel. De nagyon sokan ezt csinálták.

Ez is segített túlélni, nyugtáztam. Sikerült. Szerencséd volt.

Ne mondd ezt.

Nem úgy értettem, hogy szerencséd. De ez a véletlenen múlt. A véletlennek mindenben van némi szerepe.

Ő lenézett a sötét, alacsony városra, ami tele volt szórva fénypontokkal. Ilyen a sors, mondta. A korlátra hajtotta a fejét.

A vállára tettem a kezem. A sors, bólintottam rá.

8.

Az emberek nagyjából 40 gigatonna (egy gigatonna egymilliárd tonnával egyenlő) fosszilis szenet égetnek el évente. Tudósok kiszámolták, hogy még körülbelül 500 gigatonnát égethetünk el, mire két fokkal megemeljük az átlagos hőmérsékletet az ipari forradalom kezdetéhez képest; úgy becsülték, ez a maximum, amennyire kitolhatjuk, mielőtt rendkívüli veszélybe kevernénk a föld biorégióit, ami az emberiség élelmiszer-termelésére is hatással lenne.

Néhányan megkérdőjelezték ezeknek a következményeknek a súlyosságát. De a nap energiájából már így is nagyjából 0,7 wattal több marad a Föld rendszerében négyzetméterenként, mint amennyi elhagyja. Ez az átlaghőmérsékletek elkerülhetetlen megemelkedését jelenti. És a 35 fokos nedves hőmérséklet[1] megöli az embert, még akkor is, ha meztelenül üldögél az árnyékban; a hőség és a páratartalom kombinációja megakadályozza a verejtékezéssel történő hőleadást, ilyenkor hamarosan beáll a túlmelegedés általi halál. És 1990 óta léteznek feljegyzések 34 fokos nedves hőmérsékletről, ami még Chicagóban is előfordult. Vagyis ez elég reális veszélynek tűnik.

Tehát 500 gigatonna, de addig is a fosszilisipar már most legalább 3000 gigatonna fosszilis szén lelőhelyét azonosította a föld alatt. Ezeket a kőszéntelepeket, kőolaj- és földgázmezőket vagyonként tartják nyilván azok a vállalatok, amelyek megtalálták őket, és nemzeti erőforrásként azok az államok, amelyek területén elhelyezkednek. És ennek a szénnek csak körülbelül a negyedét birtokolják magáncégek, a többi különböző országok tulajdonát képezi. Annak a 2500 gigatonna szénnek, amelynek a földben kellene maradnia, a jelenlegi olajárak alapján 1500 billió amerikai dollár körül lehet a névleges értéke.

Elég valószínűnek tűnik, hogy ez a 2500 gigatonna szén végül elértéktelenedett vagyoneszközzé válik,[2] de addig is néhányan meg fogják próbálni értékesíteni és elégetni egy részét annak, ami a tulajdonukban van, vagy ami felett rendelkeznek, amíg még lehet. Csak annyit, hogy egy-két billiót keressenek rajta, mondják, majd maguknak – nem a döntő részét, nem annyit, amennyi megindítana minket a lejtőn, csak egy töredékét. Az embereknek szükségük van rá.

A tizenkilenc legnagyobb szereplő, amelyik ezt fogja tenni, a legnagyobbtól indulva: Saudi Aramco, Chevron, Gazprom, Exxon-Mobil, Iráni Állami Olajtársaság, BP, Royal Dutch Shell, Pemex, Petróleos de Venezuela, PetroChina, Peabody Energy, ConocoPhillips, Abu-Dzabi Állami Olajtársaság, Kuwait Petroleum Corporation, Iraki Állami Olajtársaság, Total SA, Sonatrach, BHP Billiton és Petrobras.

Ezeknek a társaságoknak a vezetőségi döntéseit nagyjából ötszáz ember fogja meghozni. Jó emberek mind. Hazafias politikusok, akiket érdekel szeretett nemzetük polgárainak sorsa, lelkiismeretes, keményen dolgozó nagyvállalati vezetők, akik teljesítik az elnökséggel és a részvényesekkel szembeni kötelezettségeiket. Legnagyobbrészt férfiak, legnagyobbrészt családos emberek, tanultak, jó szándékúak. A társadalom oszlopai. Jótékony adományozók. Olyan emberek, akik esténként hangversenyre járnak, és a szívük beleremeg Brahms 4. szimfóniájának ünnepélyes komorságába. Akik a lehető legjobbat akarják a gyermekeiknek.

9.

Odalent, a zürichi Niederdorfban, a Limmat keleti partján álló régi, középkori városrészben, a Grossmünsternek, Zwingli zord, raktárépület-szerű katedrálisának tornya alatt még mindig akad itt-ott egy bár, ami túl unalmas benyomást kelt, így nem vonzza a turistákat. Nem mintha novemberben olyan sok turista járna Zürichben. Az eső havas esővé hűlt, a régi, egymásba hajló legyező alakban lerakott macskakövek egyre jobban csúsztak. Mary Murphy végignézett a folyóhoz vezető széles utcán: ott állt az építődaru, ami nem is építődaru volt valójában, inkább képzőművészeti alkotásra hasonlított, a zürichi daruk túltengő sokaságára adott humoros szobrászi reflexióra. Ez a város folyamatosan újjáépítette önmagát.

Mary Badim Bahadurral találkozott egy egészen kicsi bárban, a helyettese egy whisky felett görnyedve nyomogatta a telefonját. Morózusan odabiccentett a főnökének, és megkocogtatta a jeget az italában.

– Mi hír Delhiből? – kérdezte Mary, miután leült vele szembe.

– Holnap kezdődik.

A nő intett a pincérnek, és Badim italára mutatott. Még egy whiskyt.

– A reakció?

– Rossz. – Badim vállat vont. – Lehet, hogy Pakisztán bombatámadást küld ellenünk, mi visszavágunk, és ez beindítja a nukleáris telet. Az aztán jól lehűtené a bolygót!

– Én azt gondolom, a pakisztániak talán pont erre vágynak. Egy olyan hőhullám, mint az előző, mindenkit megölne ott.

– Ezt ők is tudják. Mégis nekünk estek ők is. Kína is ezt csinálja. Mi lettünk a világ páriái pusztán, mert megtettük, amit meg kellett. Meg fognak ölni minket azért, mert meghaltunk.

– Ez mindig így megy.

– Tényleg? – Badim kinézett az ablakon. – Nem úgy vettem észre, mintha Európa annyira szenvedne.

– Ez Svájc, nem Európa. A svájciak kivonják magukat az ilyen hülyeségekből, mindig is ezt csinálták. Ez az, amit látsz.

– Európa többi része annyira más lenne?

– Görögországot is megölték azért, mert meghalt, nem emlékszel? És Dél-Európa többi része sem áll sokkal jobban. Ha már itt tartunk, Írország sem. Minket évszázadok óta gyilkolnak a britek. Az íreknek kábé egynegyede halt meg az éhínség során, és nagyjából ugyanannyi hagyta el a szigetet. Az azért nem volt semmi.

– Posztkolonialisták – nyugtázta Badim.

– Igen. Ugyanabból a gyarmatosító birodalomból. Érdekes, hogy Anglia nem szokott komolyabban megfizetni a bűneiért.

– Senki nem szokott. Az áldozatok szoktak megfizetni, nem a bűnösök.

Mary whiskyje megérkezett, és ő azonnal felhajtotta a felét.

– Ki kell találnunk, hogyan változtathatnánk ezen.

– Már ha lehet.

– Igazsággal?

Badim kétkedő arcot vágott.

– Az meg mi?

– Ne már, ne legyél cinikus.

– Nem, komolyan gondolom. Vegyük csak az igazság görög istennőjét. Egy bronzasszony tógában, akinek be van kötve a szeme, hogy igazságos lehessen. Mérlegen egyensúlyozza ki a bűn és a büntetés mennyiségét, nem gondolkodik az egyéni különbségeken. De soha semmi nem egyensúlyozódik ki igazán azon a mérlegen. Talán csak a szemet szemért. Azt egyensúlynak lehet nevezni. De ha valaki meghal, azt nem. A gyilkos pénzbírságot kap, vagy életfogytiglant, ez valódi egyensúly lenne? Nem.

– Ezért találták fel a halálbüntetést.

– Amit mindenki barbárságnak tart. Mert az emberölés helytelen, és két helytelenségből nem fakadhat helyes. És az erőszak erőszakot szül. Úgyhogy az ember megpróbálja megtalálni a bűntettek ekvivalensét, de az nem létezik. Vagyis a mérleg soha nem lesz egyensúlyban. Főleg ha egy nemzet három évszázadon át gyilkol egy másik nemzetet, elveszi az összes értékét, majd azt mondja, hogy ja, bocs, ez nem volt jó ötlet. Abbahagyjuk, és akkor minden jó lesz. De nem lesz minden jó.

– India talán kifizettetheti Angliával ezt a légporzást.

Badim vállat vont.

– Úgy tíz euróba fog kerülni. Nem is értem, miért nem támogatja mindenki száz százalékban. A hatása legfeljebb három-négy évig fog tartani, azalatt megláthatjuk, milyen következményekkel jár, és eldönthetjük, hogy folytatjuk-e, vagy sem.

– Rengetegen gondolják úgy, hogy mellékhatásai lesznek.

– Mint például?

– Te éppen olyan jól tudod, mint én. Ha megszünteti a monszunt, akkor megdupláztuk vele a gondjainkat.

– De úgy döntöttünk, hogy megkockáztatjuk! Innentől senkinek semmi köze hozzá.

– De az egész világra kiterjedő következményei lesznek.

– Mindenki azt szeretné, ha lejjebb menne a hőmérséklet.

– Oroszország nem.

– Ebben nem vagyok olyan biztos. A tengerjég olvadásnak indult, a permafroszt eltűnőben van, ez az országuk fele. Ha a folyóik nem fagynak be, Szibériában évi kilenc hónapon át nem lesznek utak. Az oroszokat a hidegre teremtették, ezt mindenki tudja.

– Hideg és hideg között is van különbség – jegyezte meg Mary.

– De ott néha hidegebb van, mint valaha! Ezt te is tudod. Nem. Ők is csak felszálltak erre a vonatra, mint mindenki más. Valaki elkapja a bika szarvát, fülön csípi a farkast, és mindenki kapva kap a lehetőségen, hogy a hátába döfhesse a kést. Elegem van ebből.

Mary ivott még egy kortyot.

– Üdv a világunkban – válaszolta.

– Hát, nekem ez nem tetszik. – Badim felhajtotta az italát. – Szóval, mit fogunk csinálni? Mi vagyunk a Jövő Minisztériuma. Ki kell alakítanunk egy álláspontot ezzel kapcsolatban.

– Tudom. Előtte meg kell várnunk, hogy mit mondanak a tudósaink.

Badim ránézett.

– Kertelni fognak.

– Ja, nem tudnak még eleget ahhoz, hogy átgondolt véleményt alkothassanak. Ezért azt fogják mondani, hogy kísérletnek jó lesz, vágjunk bele, utána várjunk tíz évet, és lássuk meg, mi történik.

– Jellemző!

– De ilyen a természettudomány, nem?

– De ez most nagyobb ügy, mint amiket megszoktunk!

– Ezt ki fogjuk mondani. És biztosra veszem, hogy támogatni fogjuk Indiát.

– Pénzzel?

– Tíz euróval, persze! Készpénzben.

Badim akarata ellenére felnevetett. De gyorsan elkomorodott az arca.

– Ez nem elég – jelentette ki. – Amit ezzel a minisztériummal csinálunk. Már most szólok, hogy nem elég.

Mary alaposan megszemlélte az arcát. Ez szemrehányás volt. És Badim nem nézett a szemébe.

– Menjünk el sétálni – javasolta. – Egész nap ültem.

A férfi nem tiltakozott. Felhajtották az italukat, kifizették, és kisétáltak az alkonyatba. Le a daruszoborig, majd fel a Limmat folyásirányával szemben, a kőcsatornája mentén, mellettük a fekete víz lepedője megtörte a túlsó part fényeit. El a Rathaus régi kőkockája mellett; Mary ismét elcsodálkozott azon, hogy egy egész városi önkormányzatot be lehet zsúfolni egy ilyen kis épületbe. Majd el az Odeon mellett, és át a tó kifolyásán átívelő hídon, aztán be az apró parkba a túloldalon, ahol Ganümédész szobra állt, felemelt kezével mintegy a holdat tartva kicsivel a Zürichsee felett. Gyakran elsétált erre; volt valami a szoborban, a tóban, a déli messzeségben húzódó Alpokban, amit így együtt felkavarónak talált, bár nem tudta volna megmondani, hogy miért. Zürich… az élet… nem tudta. A világ nagyobb helynek tűnt, amikor itt járt.

– Figyelj – mondta Badimnak. – Lehet, hogy igazad van. Lehet, hogy nem létezik igazság abban az értelemben, hogy jóvá lehetne tenni rossz dolgokat. Nincs szemet szemért. Főleg a történelmi igazságtétel vagy a klímaigazságosság esetében. De hosszú távon, durva megközelítéssel ezen kell dolgoznunk. Ezért jött létre a minisztériumunk. Arra törekszünk, hogy a jövőben valamikor megvalósuljon az igazságra hasonlító valami. Egy hosszú távú elszámolás, amiben több a pozitívum, mint a negatívum. Merre hajlik az erkölcsi univerzum íve, meg ilyenek.[3] Bármi is történt korábban, most csak ennyit tehetünk.

Ganümédészre mutatott, aki a magasba tartotta tenyerét. A hold úgy ült benne, mintha át akarná dobni az égbolton.

Badim felsóhajtott.

– Tudom – válaszolta. – Azért vagyok itt, hogy megpróbáljam. – És távolba révedő intenzív, latolgató, hideg tekintete azt sugallta Marynek, hogy sikerülni is fog neki. A nő megborzongott.

Tatjána Voznyeszenszkajával, a minisztérium jogi részlegének vezetőjével sokkal nyugodtabbak, sőt szórakoztatóbbak voltak a találkozói. Rászoktak, hogy bizonyos reggeleken az Utoquai seebadban találkoznak, és ha elég meleg volt, fürdőruhába bújtak, majd tandemben kiúsztak a tóra, ahol gyorsról mellúszásra váltva beszélgettek egy kicsit a vízben körözve, a várost nézve abból a furcsa part menti szögből; utána visszamentek a zuhanyzóba, és még üldögéltek egy kicsit a seebad kávézójában forró italok mellett. Tatjána magas volt, és sötét hajú, drámai benyomást keltett oroszosan halványkék szemével és szupermodelleket idéző magas arccsontjával, komor lelkesedésével és koromfeketén morbid humorával. Már elég magasra feljutott az orosz külügyminisztériumban, amikor szembekerült az ottani hatalmi struktúra valamelyik részével, és úgy döntött, jobb lesz neki egy nemzetközi szervezetnél. Oroszországban nemzetközi szerződési jogra szakosodott, amit most az eljövendő nemzedékek megvédelmezését segítő szövetségesek és anyagi háttér felhajtása terén hasznosított munkájában. Úgy érezte, ehhez főleg olyan helyzetek megteremtésére lesz szükség, amikor az eljövendő generációkat jogokkal ruházzák fel, hogy a jelenben létező ügyvédek védhessék őket a bíróságokon. Ez nem ígérkezett könnyűnek, tekintve, hogy mennyire vonakodnak a bíróságok jogokat biztosítani bárkinek vagy bárminek, aki a hatályos törvények bűvkörén kívül áll. De Tatjánának voltak már tapasztalatai a jelenben létező nemzetközi bíróságok legnagyobb részével, és együttműködött a Jövő Generációk Érdekeinek Védelméért Felelős Intézmények Hálózatával, a Gyermekalapítvánnyal és sok másik csoporttal is a párizsi megállapodás által a minisztériumra ruházott hatalom megerősítése végett. Mary gyakran érezte úgy, hogy igazából Tatjánának kellene a minisztérium élén állnia: saját írországi és ENSZ-beli tapasztalatai pehelysúlyúnak számítottak Tatjána kemény karrierjéhez képest.

Tatjána csak legyintett, amikor egyszer neki is megemlítette ezt italozás közben.

– Nem, te tökéletes vagy! Egy kedves ír lány, téged mindenkit szeret! Én mindent ripityára zúznék, miközben végigtrappolnék a dolgokon, mint egy KGB-s nehézfiú. Mert az vagyok – tette hozzá veszedelmesen csillogó szemmel.

– Nem igazán – válaszolta Mary.

– Nem, nem igazán. De tönkretenném a dolgokat. Rád van szükségünk a csúcson, te tudsz bejuttatni minket helyekre. Ez kicsit olyan, mint egyáltalán jogokkal felruházni valakit, de tényleg. Kevésbé formalizálva, de éppen emiatt fontos a munkád. El kell érni, hogy mások meghallgassanak minket, mielőtt előadhatnánk az érveinket. És te ebben vagy jó; téged meghallgatnak az emberek. Utána meg munkához láthatunk.

– Remélem. Tényleg úgy gondolod, hogy sikerülhet állampolgári jogokkal felruháznunk olyan embereket, akik még meg sem születtek?

– Nem vagyok benne biztos. Egyrészt a bevontak köre egyre nőtt a történelem során, amit precedensnek tekinthetünk. Egyre többen kapnak jogokat, még egész ökológiák is, mint Ecuadorban. Ez egy mintázatra utal, ami logikailag mellettünk szól. De még ezzel együtt is lesz egy másik, sokkal nagyobb problémánk: a nemzetközi bíróságok gyengesége nagy általánosságban.

– Szerinted gyengék?

Tatjána olyan éles pillantást vetett Maryre, mintha azt mondaná, vegyük már komolyan magunkat.

– Az országok csak akkor fogadják el őket, ha egyetértenek az ítélettel. De az ítéletek mindig vagy az egyik, vagy a másik oldalnak kedveznek, és a vesztesek elégedetlenek maradnak. És a világnak nincs seriffje. Vagyis Amerika azt csinál, amit akar, és mi, többiek is azt csinálunk, amit akarunk. A bíróságok csak akkor működnek, amikor valami piti kis háborús bűnöst elkapnak, és mindenki erkölcsösnek akar látszani.

Mary komoran bólintott. Az, ahogy az indiaiak kibújtak a párizsi megállapodás alól geomérnöki téren – ami jogilag nem különbözött túlzottan a megállapodás kibocsátáscsökkentési céljainak semmibevételétől –, csak ennek a hozzáállásnak a legfrissebb példája volt.

– Szóval, szerinted hogyan javíthatunk a helyzeten?

Tatjána vállat vont.

– A törvény ereje a mi kezünkben van – válaszolta sötéten. – Mondogassuk ezt az embereknek, hátha elhiszik.

– És azt hogyan csináljuk?

– Ha a világ felrobban, el fogják hinni. Így kaptuk meg a mai nemzetközi világrendet is a második világháború után.

– De az nem elég – jegyezte meg Mary.

– Nem, de soha semmi nem elég. Ebből kell gazdálkodnunk. – Tatjána arca felderült, bár Mary azt a huncut csillanást is észrevette, ami annak a jele volt, hogy viccelődni fog. – Csináljunk egy új vallást! Valami Föld-vallást, amiben mindenki a családtagunk, a felebarátunk.

– A felebarátnőnk – javította ki Mary. – Egy Földanya-vallást.

– Pontosan – nevetett fel Tatjána. – Ahogy az annak a rendje, nem igaz?

Koccintottak az ötletre.

– Írd meg hozzá a törvényeket – javasolta Mary. – Hogy kéznél legyenek, amikor eljön a nagy pillanat.

– Természetesen – válaszolta Tatjána. – Már egy egész alkotmány készen várakozik idebent – kocogtatta meg a homlokát.

10.

Bihtából, Darbhangából, az INS Garudáról és Gandhinagarból szálltunk, legnagyobbrészt a Szovjetuniótól réges-régen megvásárolt IL–78-asokon. Néhány Boeing és Airbus üzemanyag-szállító is kísért minket. A repülőgépek öregek voltak, nagyon fáztunk bennük. A kezeslábasunk is régi volt, nehezen mozogtunk benne, és szinte egyáltalán nem szigetelt. Nagyon kihűltünk odafent, de a küldetések aránylag hamar véget értek.

Tizennyolcezer méteren repültünk, olyan magasra tudtak felszállni a gépek. Magasabban jobb lett volna, de az már nem ment. Beletelt pár órába, mert mindig maximális terheléssel indultunk el. Két repülő kiesett az úgynevezett koporsósarokból, katasztrofálisan irányíthatatlanná váltak, és az egyik személyzete nem jutott ki.

Miután felértünk, megnyitottuk az üzemanyag-vezetékeket, és a levegőbe pumpáltuk az aeroszolokat. A füstfelhők eleinte úgy néztek ki, mintha üzemanyagot engedtünk volna ki, de valójában aeroszolrészecskékből álltak, legalábbis azt mondták nekünk, főként kén-dioxidból és más vegyi anyagokból, mint a vulkánfüst, de a vulkánfüsttel ellentétben hamu nélkül. A keveréknek odafent kellett maradnia, hogy visszaverje a napfényt. Bhopálban és India más részein gyártották.

A legtöbb küldetés során az Arab-tenger fölé szálltunk, hogy a késő nyári szelek először India fölé sodorják a cuccot. Ezt mi akartuk, magunkért csináltuk, és páran úgy érezték, a kritikát is elkerülhetjük, ha így csináljuk. De amit kiengedtünk, az hamarosan tovaszállt a sztratoszférában, eleinte leginkább az északi féltekén, de később mindenhova eljutott, hogy ott is visszaverjen némi napfényt.

Még Indiában sem igazán látszott a változás az égen. Mi az egész életünket az Ázsiai Barna Felhő, az úgynevezett ABC alatt töltöttük, megszoktuk már a poros égboltot. Ez a művelet csak kicsit fehérebbé tette az eget napközben, a naplementéket pedig néha valamivel vörösebbé, mint régen. Akadt pár megkapóan szép napnyugta. De nagyrészt minden ugyanolyan maradt. Az űrbe visszavert napfényt az összes 0,2 százalékára becsülték. Ez nagyon fontos, kritikus mennyiség, de egy ilyen kis különbség nem igazán észrevehető.

A globális hatását nagyjából akkorára kalkulálták, mint a Pinatubo kitörése volt 1991-ben, mások dupla Pinatubóra. A teljes mennyiséget több ezer egyéni repülés során juttattuk el a sztratoszférába. A flottánk csupán kétszáz gépből állt, ezért mindannyian többtucatnyi alkalommal repültünk a magasba hét hónap alatt. Ez rengeteg munkát jelentett. Az erőfeszítés persze, mindent egybevetve, nem számított nagynak. És úgy éreztük, hogy ha segít megelőzni a következő hőhullámot, akkor megérte.

Tudtuk, hogy a kínaiaknak nagyon nem tetszik a dolog, és persze Pakisztánnak sem, és bár csak akkor repültünk, amikor a futóáramlatok kelet vagy északkelet felé irányultak, még így is akadtak olyan alkalmak, amikor ezek az országok bekerültek a szórásba. És rengetegen rámutattak világszerte, hogy az ózonréteg meg fog sérülni, ami mindenkinek rossz lesz. Egyszer egy hőkereső rakéta süvített el a gépünk mellett, Vikram az utolsó pillanatban tért ki előle, a gépünk úgy visított, mint egy macska. Soha nem derült ki, hogy ki lőtt ránk. De nem is érdekelt minket. Mi csak tettük, amit mondtak nekünk, méghozzá boldogan. Mindenki elveszített valakit a hőhullámban. És még ha nem is így lett volna, Indiáról volt szó. És ez bármikor ismét megtörténhetett ugyanott, vagy bárhol a világon. Mint azt a feletteseink újra és újra elmondták a népnek. Még északabbra is lecsaphatott hőhullám. Európát egyszer egy olyan sújtotta, ami hetvenezer embert megölt, noha Európa sokkal északabbra van. A Föld területének több mint a fele veszélyben forgott. Úgyhogy megcsináltuk.

Nap nap után, hét hónapig. És huszonnégy órában a karbantartással és az üzemanyag-felvétellel és a tartályok feltöltésével együtt. Ez a menetrend több ezer ember összehangolt munkáját követelte meg. Elfáradtunk, kimerültünk, de felvettük a ritmust. A csapataink száma arra volt elég, hogy mindegyiknek minden harmadik felszálláson részt kelljen vennie repülőnként. Hetekig úgy éreztük a közepe felé, sosem lesz vége. Hogy örökké ezt fogjuk csinálni. Úgy gondoltuk, meg fogjuk menteni Indiát, és talán a világot is. De minket leginkább csak India érdekelt. Hogy ne legyen több halálos hőhullám. Ezért aztán reménykedtünk. Az egy nagyon zaklatott időszak volt.

Azóta, bárhol is járok a világon, ha valaki szót emel az ellen, amit tettünk, visszaszólok. Te nem tudsz semmit, szoktam mondani. Nem a te néped volt, úgyhogy téged nem zavart. De mi tudtuk, és minket zavart. És azóta nem voltak ilyen hőhullámok. Lehetséges, hogy lesz még hasonló, efelől semmi kétség, de mi megtettük, amit tudtunk. Helyesen cselekedtünk. Be kell ismernem, néha kiabálok azokkal, akik ezt tagadják. Elküldöm őket a pokolba. Ami egy olyan hely, amit mi Indiában már láttunk. Ezért nincs türelmem azokhoz, akik tiltakoznak az ellen, amit tettünk. Nem tudják, miről beszélnek. Ők nem látták, mi viszont igen.

11.

Ideológia, fn: képzelt viszony egy valós léthelyzethez.

Köznapi használatban az, amijük más embereknek van, főleg ha szisztematikusan eltorzítanak tényeket.

De nekünk úgy tűnik, hogy az ideológia a kognitív tevékenység elengedhetetlen jellemzője, és ha bárkinek hiányozna, az illető kétségkívül elég szorult helyzetbe kerülne. Létezik egy valós léthelyzet, ez tagadhatatlan, de túl nagy ahhoz, hogy bárki teljes egészében megismerje, ezért képzeletünk segítségével megérthetővé kell tennünk. Vagyis mindenkinek van ideológiája, és ez jó. Olyan sok információ ömlik az agyunkba, a szenzoros élményektől kezdve a változatos véletlenszerű és közvetett ingerekig, hogy szükségünk van valamiféle személyre szabott rendezőelvre ahhoz, hogy úgy tudjuk értelmezni ezeket, ami lehetővé teszi a döntést és a cselekvést. Világnézet, filozófia, vallás: ezek mind a feljebb definiált ideológia szinonimái, és a természettudomány is, bár az másképp, speciális módon abból kifolyólag, ahogyan folyamatosan egyeztet a valóság változatos módszerrel történő vizsgálataival, és élesíti a fókuszt. Ez egyértelműen központi fontosságúvá teszi a természettudományt abban a nagyon érdekes projektben, amely az ideológiák kitalálásáról, tökéletesítgetéséről és felhasználásáról szól, amennyire ez megoldható a világ elburjánzó, zakatoló folyamában. Az ideológiáktól tisztánlátást, átfogó magyarázatokat és hatalmat remélünk. Ennek bizonyítása legyen az olvasó házi feladata.

12.

Ha kicsit félretesszük a képzelt kapcsolatokat, mi a helyzet a valósággal? Az persze, ahogy feljebb leírtuk, nem megismerhető. De gondolkodjunk el ezen az aspektusán:

A közelmúltban kihalt a szaúdi gazella, a japán oroszlánfóka, a karibi barátfóka, a karácsony-szigeti törpedenevér, a korallszirti mozaikfarkú patkány, a kaliforniai disznódelfin, az alaogasi liánjáró, a brazil rejtélyes vadász, a Spix ara, a Pouli-gyapjasmadár, az északi szélesszájú orrszarvú, a hegyi tapír, a haiti patkányvakond, az óriásvidra, a texasi prérityúk, az ibériai hiúz, a mezopotámiai dámszarvas, a japáníbisz, az arab bejza, az arany piszeorrú majom, a Sri Lanka-i elefánt, az indri, a nyugati vöröskolóbusz, a hegyi gorilla, a Parma-kenguru, az abesszin kőszáli kecske, a véznaujjú maki, a vikunya, az óriáspanda, a majomevő sas és becslések szerint még kétszáz emlősfaj, hétszáz madárfaj, négyszáz hüllőfaj, hatszáz kétéltűfaj és négyezer növényfaj.

A kihalások jelenleg több ezerszeres ütemben történnek a földtörténetben a megszokotthoz képest, vagyis ez a hatodik tömeges kihalási esemény a Föld történelme során, ezáltal az antropocén kor egyértelmű határvonala, ami azt jelenti, hogy egy olyan bioszféra-katasztrófát élünk át, amelynek a nyomát meg fogják őrizni a fosszíliák, amíg a Föld bolygó létezik. Továbbá ez a tömeges kihalás az egyik legeklatánsabb példája az emberiség visszafordíthatatlan cselekedeteinek a kihalás visszafordítását célzó összes erőfeszítés és a Föld általános életereje ellenére. Az óceánok elsavasítása és oxigénszintjének csökkenése is jól példázza azokat a cselekedeteinket, amelyeket nem lehet visszacsinálni, továbbá hamarosan annyira megerősödhet az óceánok elsavasítása/deoxigenizációja és a kihalások közötti kölcsönhatás, amennyiben az előbbi rendkívüli mértékben felgyorsíthatja az utóbbit.

Persze az evolúció újra végül betölti majd ezeket az ökológiai fülkéket új fajokkal. A fajok jelenlegi bősége nem egészen húszmillió éven belül vissza fog állni.

13.

Ahányszor verejték ütött ki rajta, azonnal zakatolni kezdett a szíve, és hamarosan komoly pánikroham fenyegette. A pulzusa percenként 150-re vagy még többre emelkedett. Nem számított, hogy tudta, biztonságban van, és hogy ez a pánikreakció olyasminek szól, ami sokkal korábban történt. Nem számított, hogy már Glasgow mellett él, és egy húsfeldolgozó üzemben dolgozik, ahol bejárása van olyan hűtött helyiségekbe, ahol a hőmérsékletet alig pár fokkal fagypont felett tartják. Mire a pánikroham elkezdődött, már késő volt: a testében azonnal tombolni kezdett a biokémiai anyagok tornádója, ami úgy lüktetett az ereiben, mint a legdurvább paranoiát okozó kristálymet.

Ezt hívják poszttraumás stressz-zavarnak. Ezt tudta, sokszor hallotta már. A PTSD korunk mételye. Mint azt egyszer egy terapeuta elmagyarázta neki, a rendellenesség egyik jellegzetes tünete, hogy még akkor sem lehet elejét venni, ha az ember tudja, mi történik vele. A terapeuta beismerte, hogy ebből a szempontból hiábavaló volt felcímkézni. A diagnózis szükséges, de nem elégséges a gyógyításához, és az sem nyilvánvaló, hogy mi lenne elégséges. Erről megoszlottak a vélemények, megoszlottak a kimenetelek. Egyetlen kezelési módszer sem bizonyult teljesen hatékonynak, és a legtöbb még mindig kísérleti szakaszban tartott.

Hasonló körülmények átélése: nem.

Ezt kipróbálta, amikor ellátogatott Kenyába, és minden napját olyan melegben töltötte, ami egyre közelebb kúszott a kibírhatatlanhoz. Ez mindennapos pánikrohamokat eredményezett, így kénytelen volt megrövidíteni az útját, és visszamenni Glasgow-ba.

Virtuális környezetek, amelyekben kísérletezhet az esemény különböző aspektusaival: nem. Játszott olyan videójátékokkal, amelyekben kontrollálható körülmények között élhette át az élmény egyes részeit, de ezek a játékok éppen olyan visszataszítónak bizonyultak, mint bármelyik korhatáros undormány. Gyakran rátört a pánikroham játék közben is, és azon kívül is.

Imaginációs átírás: béta-blokkolók hatása alatt leírta az esemény részleteit, és újra és újra megismételte ezt a gyakorlatot. A béta-blokkolóktól folyamatosan álmos volt, a memoárja olyan lett, mint az automatikus írás: Megpróbáltam bevinni az embereket. Volt egy víztartályom a kamrában. Elrejtettem azt, amim volt. A pisztoly csöve egy kis fekete kör volt. Mindenki meghalt.

Nem működött. Csak újabb homályos, légszomjas pánikrohamokat okozott, újabb rémálmokat.

Szinte minden második elalvás után rémálmok gyötörték, hideg verejtékben úszva ébredt. A látvány néha szadista módon kegyetlennek tűnt. Amikor felébredt egy ilyen álomból, igyekezett ismét felmelegedni, mozgatta a hideg lábujjait, hánykolódott, megpróbálta elfelejteni az álmát, visszaaludni, de órákat pazarolt erre, és néha még akkor sem sikerült. Másnap mindig úgy viselkedett, mint egy belassult zombi, agyatlan munkába menekülve vészelte át a napot, vagy videójátékokkal, leginkább olyanokkal, amelyekben egyik pontról a másikra pattogott a súlytalanság állapotában. Egyik aszteroidáról a másikra ugrált.

A terapeutái triggereseményekről magyaráztak neki. A triggerek elkerüléséről. Csak annak kimondását kerülték, hogy maga az élet is a triggerek hosszú sora. A tudat maga is egy trigger. Ő felébredt, felidézte, hogy kicsoda, és pánikrohamot kapott. Átvészelte, majd igyekezett a legjobb képességei szerint végigcsinálni a napot. A parancs, hogy ne gondoljon bizonyos dolgokra, pontosan azokat a dolgokat idézte fel benne. Elfojtás, felejtés: meg kellett tanulnia felejteni. Nem terelhette el a figyelmét folyamatosan. Jobban akart lenni, de nem tudott.

Sokan a kognitív viselkedésterápiát tartják a PTSD legjobb gyógymódjának. De a KVT nehéz. Szinte vallásos elhivatottsággal gyakorolta, hídnak tekintette a szakadék felett. Az egyik terapeuta azt felelte neki, amikor ezt a hasonlatot használta, hogy mindenki egy ilyen hídon sétálgat a szakadék felett, erről szól az élet. Az enyém kötéltánc, válaszolta ő. Folyamatosan koncentrálnia kellett az egyensúlyra. Ebből a szempontból a figyelemelterelés ellenjavallt volt. Ha az embernek elterelődik a figyelme, egyetlen rossz lépés is elég, hogy a mélységbe zuhanjon. Folyamatos éberségre van szüksége – de az is rossz, mert az is azt jelenti, hogy egyfolytában arra gondol, arra figyel. Nem. A hipervigilancia is a rendellenesség része. Vagyis nem maradt kiút. Semmi, csak az álomtalan álom. Vagy a halál.

Vagy bizonyos drogok. A szorongásoldók nem teljesen olyanok, mint az antidepresszánsok. Azok az agy harcolj vagy menekülj stimulánsainak befogadását gátolják. Hogy egy kis időt adjanak a rendszernek megnyugodni, amikor rájön, hogy nem forog veszélyben. Persze ezeknek a drogoknak nemkívánatos mellékhatásai is voltak. Érzelmi tompaság, igen. De arra még vágyik is az ember. Ha az összes érzelem meghal, akkor szükségszerűen a rossz érzések is köztük lesznek, vagyis kisebb valószínűséggel fognak megjelenni még akkor is, ha a sor elején állnak, ugrásra készen. De mi következik, ha már sikerült elérni ezt az érzelmi tompultságot? Az automatikus masírozás egy életen át, az. Amikor az evés úgy esik, mintha egy régi autót tankolna az ember. Torna, abban a reményben, hogy annyira lefárad tőle, hogy végig tudja majd aludni az éjszakát. Igyekezett nem gondolkodni. Igyekezett nem érezni.

Szóval, miután több hónapig ezt csinálta, miután több évig ezt csinálta, visszament Indiába.

Ki kellett derítenie, hogy az segít-e. Nem tudhatta, amíg ki nem próbálta. Kicsit olyannak ígérkezett a dolog, mint az averziós terápia vagy inkább az elárasztásos terápia. Vissza kellett mennie a tetthelyre. Ráadásul támadt egy ötlete, ami kezdett a rögeszméjévé válni. Volt egy terve.

Delhiben szállt le, ahonnan átvonatozott Lakhnauba, és az állomáson átszállt a városkájába tartó zsúfolt buszra. A látvány és a szag, a hőség és a páratartalom – igen, ezek mind triggerek voltak. De mivel a saját tudata volt a valódi trigger, megacélozta magát, kibámult a busz poros ablakán, és érezte, ahogy a verejték végigcsorog a bőrén, érezte, ahogy a levegő ki-be jár a tüdejében, érezte, hogy úgy zakatol a szíve, mint egy menekülni vágyó gyermek. Kapd el! Élj tovább!

A városka főterén szállt le a buszról. Ott megállt, és körülnézett. Emberek mindenütt, változatos korúak, hinduk és muszlimok, mint korábban; alig-alig különböztek egymástól, némelyek a legkevésbé sem, de a szeme már megtanulta megtalálni a ráutaló jeleket – a tilakajelet a homlokon, a kerek topi sapkát. A városban már Nagy Akbar óta, sőt korábban is megszokott volt ez a keveredés. Minden olyannak tűnt számára, mint négy évvel korábban. Semmi jelét nem látta a történteknek.

De biztosan van legalább egy emlékmű. Elindult a tó felé, a szíve kalapált, a bőre lángolt. Ruháját teljesen átáztatta a verejték, vizet iszogatott a magával vitt palackból, mindig csak egy kortyot, a kulacs mégis hamar kiürült. Minden vibrált, verejték csípte a szemét, napszemüvege mögött hevesen könnyezett. A szemüveg fényszűrője sem tudta megakadályozni, hogy a fénycsóvák szétbombázzák a retináját. Mintha tűkkel szurkálták volna a szemét, bármerre is nézett.

A tó nem változott. Ez meg hogy lehet, miért nem csapolták le, miért nem építettek fölé egy mauzóleumot, templomot vagy csak egy lakóházat, bazárt?

De persze, ki emlékezett volna arra, ami ott történt, vagy hogy milyen volt az a hét? Nem maradtak túlélők, akiket kísérthetett volna a hely. Ami pedig azokat illeti, akik odamentek rendet teremteni, eltakarították a holttesteket, nos, számukra ez csak egy kisváros volt a sok egyforma közül. Semmi okuk nem akadt különösebb figyelmet szentelni neki. Nem, ő volt az egyetlen túlélő. Senki más nem maradt életben azok közül, akik látták, amit ő. Azok számára, akik ott jártak-keltek a zsúfolt kis járdán, azon a szánalmas kis sétányon, csak az létezett, ami aznap ott volt. Még csak egy plakettet sem talált, nemhogy klasszikus stílusú emlékművet.

Visszasétált a buszmegállóba. Némi gondolkodás és egy üveg víz beszerzése után elgyalogolt a volt munkahelyéhez. Az épület még állt. Az irodáit ügyvédek és könyvelők foglalták el, továbbá egy fogorvos. A szomszéd házban lévő nepáli étterem korábban nem volt ott. Ez csak egy épület. Ami azokban a helyiségekben történt odafent…

Leült a járda szélére, mert hirtelen elerőtlenedett. Reszketett, a tenyerébe temette az arcát. Az egész megjelent a fejében – minden órája, minden perce. A víztartály a kamrában.

Felállt, visszament a buszmegállóba, és felszállt a következő lakhnaui buszra. Onnan hívta fel a számot, amit megadtak neki. Egy férfi vette fel, hindiül. Frank a gyatra nyelvtudásával megkérdezte tőle, nem beszélhetnének-e angolul, majd amikor a férfi azt felelte, hogy „de, igen”, átváltott rá.

– Én ott voltam – mondta Frank. – Itt voltam a hőhullám alatt. Amerikai vagyok, egy jótékonysági szervezettel jöttem ide, fejlesztésekkel foglalkoztunk. Láttam, ami itt történt. És most visszatértem.

– Miért?

– Egy barátom mesélt a csoportjukról.

– Milyen csoportról?

– Azt mondta, úgy hívják, hogy „Soha többé”. És különböző politikai akciókon dolgozik.

A vonal másik vége néma maradt.

– Segíteni akarok – tette hozzá Frank. – Muszáj csinálnom valamit.

További hallgatás. A férfi végül azt válaszolta:

– Mondja meg, hol van.

* * *

Egy órán át ücsörgött a vasútállomás mellett, a kegyetlen hőségben. Amikor már úgy érezte, hogy mindjárt elhervad és elterül, egy autó állt meg a járdaszegély mellett, amiből két fiatal férfi ugrott ki és lépett elé.

– Te vagy a firangi, aki telefonált?

– Igen.

Az egyik végigpásztázta kézi fémkeresővel, az pedig, aki megszólalt, megmotozta.

– Rendben, szállj be.

Miután beült az anyósülésre, az autó csikorgó kerekekkel elindult. A hátul ülő férfi bekötötte a szemét.

– Nem akarjuk, hogy megtudd, hova viszünk. Nem fogunk bántani, ha tényleg az vagy, akinek mondod magad.

– Az vagyok – válaszolta Frank. – Azt kívánom, bárcsak ne lennék, de az vagyok.

Semmi válasz. Az autó többször is elkanyarodott, olyan gyorsan, hogy Frank folyton az ajtónak csapódott, vagy csak a biztonsági öv tartotta meg. Egy kis elektromos járműben ültek, ami halkan zúgott, és hirtelen gyorsított-fékezett.

Végül megállt, őt pedig kiszállították és felvezették pár lépcsőfokon. Be egy épületbe. Levették róla a szemkötőt; egy fiatal férfiakkal teli szobában állt. Észrevette, hogy egy nő is van köztük, egyetlenegy a tucatnyi férfi mellett. Mindnyájan kíváncsian méregették.

Elmesélte nekik a történetét. Időnként komoran bólogattak, fényes tekintetük rászegeződött. Franket még soha nem bámulták ennyire intenzíven.

Miután végzett, egymásra pillantottak. Végül a nő szólalt meg.

– És most mit akarsz?

– Csatlakozni akarok hozzátok. Tenni akarok valamit.

A csapat konzultálni kezdett hindiül, gyorsabban, mint hogy követni tudta volna. Az is lehet, hogy más nyelven beszéltek, bengáliul vagy maráthiul. Egyetlen szavukat sem értette.

– Nem csatlakozhatsz hozzánk – jelentette ki a nő, miután végeztek. – Nem kellesz nekünk. És ha tudnád, miket csináltunk, talán mi sem kellenénk neked. Mi vagyunk a „Káli Gyermekei”, és te nem tartozhatsz közénk, még akkor sem, ha itt voltál a katasztrófa alatt. De tehetsz valamit. Elviheted az üzenetünket a világnak. Talán az is segíthet, nem tudjuk. De megpróbálhatod. Elmondhatod nekik, hogy változtatniuk kell a viselkedésükön. Ha nem teszik meg, meg fogjuk ölni őket. Ezt fel kell fogniuk. Találd ki, hogyan adod az értésükre.

– Megteszem – válaszolta Frank. – De ennél többet szeretnék tenni.

– Akkor tegyél többet. Csak ne velünk.

Frank bólintott, lesütötte a szemét. Soha nem fogja tudni elmagyarázni. Sem ezeknek az embereknek, sem másoknak.

– Hát jó. Megteszem, amit tudok.

14.

El kellett mennünk. Túl veszélyes lett volna ott maradni.

Én orvos voltam, egy kis klinikát vezettem egy asszisztenssel, három ápolónővel és egy házaspárral, akik az irodát vitték. A feleségem zongoraleckéket adott, a gyermekeim iskolába jártak. Azután a lázadók harcba kezdtek a kormány ellen a környékünkön, katonák szállták meg a várost, és emberek haltak erőszakos halált az utcán. Még néhány gyerek is a gyermekeim iskolájából. És egyszer csak felrobbant a klinikánk. Amikor odamentem, és elém tárultak a romjai, amikor egyenesen kiláttam az utcára a rendelőhelyiségből, tudtam, hogy el kell mennünk. Valahogy rossz oldalra kerültünk.

Megkerestem egy barátomat, aki újságíró volt a háború előtt, és megkérdeztem, nem tudna-e összekötni egy embercsempésszel, aki biztonságos helyre visz minket. Nem voltak konkrét elképzeléseim arra nézve, hogy hol lehet olyan. Bármi biztonságosabbnak tűnt annál, ahol voltunk. Amikor a barátom megértette, mit akarok tőle, megkerülte az asztalt, és magához ölelt. Sajnálom, hogy idáig fajult a helyzet, mondta. Hiányozni fogsz. Ez késként hasított a szívembe. Ő tudta, hogy mit jelent ez a költözés. Én nem tudtam, de ő igen. És amikor ezt megláttam az arcán, azt, amit tudott, úgy rogytam le a székre, mint akit meglőttek. Elgyengült a térdem. Ezt a kifejezést átvitt értelemben szokták használni, pedig tényleg ez történik, amikor komolyabb sokk éri az embert. A test csinálja, valamilyen fiziológiai reakció, bár a mechanizmusát nem ismerem.

Az embercsempész drága volt, annyira, hogy csak azok tudták megfizetni, akik komolyabb megtakarításokkal rendelkeztek. A városom legtöbb lakója ott ragadt. De nekünk telt rá. Szóval egyik este találkoztam a barátommal a megszokott kávézónkban, és magával hozott egy embert. Az illető udvarias volt, de távolságtartó. Profinak nézett ki. Látni akarta a pénzem, kikérdezett a családomról, arról, hogy mikorra tudunk összekészülni, ilyesmi. Azt mondta, át tud vinni minket Törökországba, majd Bulgáriába, utána pedig Svájcba vagy Németországba. Elmentem a bankba, és kivettem a pénzt, majd hazamentem, és elmondtam a feleségemnek, aztán szóltunk a gyerekeknek, hogy pakoljanak be fejenként egybőröndnyi holmit, mert elutazunk. Aznap éjfélkor egy autó állt meg a házunk előtt, mi pedig lementünk, bepakoltuk a bőröndjeinket a csomagtartóba, majd bezsúfolódtunk a hátsó ülésre. Miközben elhajtottunk, kinéztem a kocsi ablakán a lakásunkra, és belém hasított, hogy soha többé nem fogom látni. Hogy ennek itt mind vége. Megvoltak a kis szokásaim, munka után vagy késő este, amikor már lehűlt az idő, szerettem lejárni a kávézóba, ahol kávét ittam, ostábláztam és a barátaimmal beszélgettem. A feleségem és én összejártunk néhány másik párral, együtt ettünk, vigyáztunk a gyermekeikre. Ismertük azokat, akik az élelmiszerboltban és a helyi üzletekben dolgoztak. Ilyen dolgaink voltak, ahogy másoknak is. Még emlékszem, milyen volt. De éppenhogy csak.

15.

Badim számára jegyzetelek a minisztérium végrehajtó csoportjának hagyományos hétfő reggeli értekezletén. Később majd letisztázom és átadom neki a feljegyzéseket.

Mary Murphy az irodája melletti terembe hívta össze a felső vezetést, a Hochstrassén. Ki kellett volna mennem a mosdóba.

Badim Mary balján, tizenhárom részlegvezető az asztal körül, mi, többiek mögöttük, a falnál. George el fog aludni.

Tatjána V. jogász. Pont ma reggel hallottam, hogy a hágai bíróság nem vállalta el az indiai ügyét. Nem örül.

Imbeni Halle. Infrastruktúra. A namíbiai olajtársaságtól átcsábítva.

Jürgen Atzgen. Zürichi. A tó melletti házából ingázik. Biztosítás és viszontbiztosítás. A Swiss visz. bizt. veteránja.

Bob Wharton term. kat. Amerikai ökológus. Klímaadaptáció és megelőzés.

Adele Elia klímaügyi vezető. Francia, a klímatudósainkat koordinálja. Glaciológusként kezdte, utálja az ilyen értekezleteket. Egyszer meg is mondta az egyiken. Nyolc évig élt gleccsereken, azt mondja. Vissza akar menni. Ami a krioszférát illeti, még mindig olvad.

Huo Kaming ökológus, Hongkong. Bioszféra-vizsgálatok, élőhelyek visszaállítása, refúgiumok létesítése, állatvédelem, visszavadítás, biológiai alapú szénlekötés, vízgyűjtő területek kezelése, talajvíz-utánpótlás, commons,[4] Föld Fele-kampány. Mindenre képes.

Estevan Escobar. Chilei. Óceánok. Hajlamos a kétségbeesésre.

Elena Quintero, mezőgazdaság. Buenos Aires. Ő és Estevan mindig az argentin–chilei rivalizálással húzza egymást. Ügyesen fel tudja vidítani Estevant.

Indra Dalit, Jakarta. Geomérnök. Bobbal és Jürgennel dolgozik.

Dick Bosworth ausztrál közgazdász. Karakteres figura. Adók és politikai gazdaságtan. A kapcsolatunk a valósággal.

Janus Athena, MI, internet, minden, ami digitális. Ő maga is nagyon digitális.

Esmeri Zayed. A harmadik E betűs lány. Jordániai palesztin. Menekültek, UNHCR-kapcsolat.

Rebecca Tallhorse, Kanada. Az őslakosok képviselete és tájékoztatása.

Mary azzal kezdi az értekezletet, hogy az új fejleményekről érdeklődik.

Imbeni: A fosszilis cégek dekarbonizációra való áttérésének terveit nézegetjük. A képességek furcsamód egyeznek. A kitermelés és a betáplálás ugyanazzal a technikával működik, csak fordítva. Emberek, tőke, létesítmények, kapacitás, ezeket mind fel lehet használni, a szén-dioxidot „begyűjteni és betáplálni”, akár együttműködéses alapon, akár jogi kényszerrel. Az olajcégek talpon maradnának, csak jó dolgokat csinálnának.

Tatjána érdeklődőnek tűnik. A többiek szkeptikusnak. A szén-dioxid leválasztása és az üres olajkutakba való betáplálása egyformán kétes eshetőség.

Mary: Nézzetek utána alaposabban. Muszáj lesz meglépni, a számítások szerint a természetes alapú kivonás nem elég.

Jürgen: A biztosítók pánikba estek a tavalyi eredményektől. A kifizetések összege most évi százmilliárd amerikai dollár, és egyre gyorsabban nő, tisztára olyan, mint a hokiütő grafikon.[5] A biztosítókat viszontbiztosítás védi. Ezek most a hokiütő rosszabbik, meredeken emelkedő végére kerültek. Nem tudnak elég magas díjakat behajtani ahhoz, hogy azok fedezzék a kifizetéseket, és annyit nem is tudna kifizetni senki sem. A megjósolhatóság hiánya azt jelenti, hogy a viszontbiztosító cégek egyszerűen nem hajlandók fedezni a természeti katasztrófákat, ahogy a háborús vagy politikai zavargásokból származó károkat sem. Vagyis a biztosításoknak gyakorlatilag vége. Mindenki biztosítás nélkül maradt. Így a kormányok a végső kifizetők, de a legtöbb kormány eleve nyakig eladósodott a pénzügyi szférának, amibe a viszontbiztosítók is beletartoznak. Már semmit nem engedhetnek anélkül, hogy a pénzbe vetett hitet veszélyeztetnék. Tehát az egész rendszer az összeomlás szélére került.

Mary: Mit jelent az összeomlás?

Jürgen: Hogy a pénz nem fog pénzként működni.

Csend a teremben. Jürgen hozzáteszi: Látjátok, ezért reménykednek a viszontbiztosítók az éghajlatváltozás mérséklésében! Mert anyagilag nem engedhetjük meg magunknak, hogy vége legyen a világnak! Senki sem nevet.

Bob Wharton: Bizonyos dolgokat mérsékelhetünk, másokat nem. Bizonyos dolgokhoz adaptálódhatunk, másokhoz nem. Néhány dologhoz pedig nem tudunk alkalmazkodni, és mérsékelni sem tudjuk őket. Tisztáznunk kell, melyik melyik. És főleg meg kell mondanunk az adaptáció szószólóinak, hogy csak becsapják magukat. Egy rakás közgazdásznak és bölcsészprofesszornak fogalma sincs, hogy miket beszél. Az adaptáció csak vágyálom.

Mary nagyon ügyesen leállítja Bob kirohanását. Együttérző hunyorítás, a keze a levegőt kaszálja. Nyitott kapukat döngetsz, jelzi. Adele és a többiek felé fordul:

Azt hiszitek, ez volt a rossz hír? Nevetés. A nagy antarktiszi gleccsermedrekben, főleg a Victoriában és a Tottenben egyre gyorsabban csúszik lefelé a jég. Hamarosan több ezer köbkilométernyi jég érkezik a tengerbe. Most úgy tűnik, ez pár évtized alatt bekövetkezhet. A tengerszint két méterrel biztosan megemelkedik, talán még többel is (hat méterrel!), de kettő is elég. Vége az összes tengerparti városnak, strandnak, mocsárnak, korallzátonynak, sok halászterületnek is. A világ népességének tíz százaléka kénytelen lesz máshova költözni, az élelmiszerkészlet húsz százaléka eltűnik. Mint a kiütés egy szédelgő bokszolónak. A civilizációnak kaput.

Jürgen hirtelen a levegőbe emeli a kezét. Ennek nem lehet kiszámolni a költségeit!

Számold ki, utasítja Mary.

J. a homlokát ráncolja, a nagyképet rakja össze. Egybilliárd. Igen, tényleg. Ezerbillió nem túl sok. Talán ötbilliárd.

Dick: Nevezzük csak végtelennek.

Adele: Egy sor fajt már perm végi szintű kihalás fenyeget. (Beállt a sorba?) A permi a valaha volt legdurvább kihalás volt. Most jó úton járunk, hogy megismételjük.

Kaming: Az élő hústömeg kilencvenkilenc százaléka emberekből és háziállatokból áll. Marhákból, sertésekből, birkákból, kecskékből. A vadállatok az élő hústömeg egy százalékát teszik ki. És szenvednek. Sok faj hamarosan eltűnik.

M.: Milyen hamar?

K.: Olyan harminc éven belül.

Estevan: Már csak az óceáni halak húsz százaléka vadon élő hal.

Mary lezárja a diskurzust, csitt-csatt. Végignéz a csapaton. Lassan beszél.

A JM költségvetése 60 mrd USD/év. Sok. De a világ GDP-je 100 billió/év. Ennek az összesített GDP-nek a felét vagyonos emberek úgynevezett fogyasztói kiadásai teszik ki, ami nem létfontosságú, a bioszférát károsító termékek megvásárlását jelenti. A hajó süllyedőben. A parazita megöli a gazdatestet. Még az össz. GDP produktív fele, az élelem, az egészség és a lakhatás is melegíti a világot. Röviden: szarban vagyunk.

A csapat őt nézi.

Szóval. Meg kell találnunk a módját, hogy úgy költsük el ezt a hatvanmilliárdunkat, hogy az kritikus pontokat találjon el.

Dick: A mi pénzünk nem annyi, hogy az számítana. A törvényeken kell változtatnunk – ez a mi ütőkártyánk. Költsük a pénzünket törvények megváltoztatására.

Tatjánának ez tetszik.

Imbeni: A kritikus infrastruktúra is fejlesztésekre szorul.

Elena: Mg.-fejlesztés.

Mary rövidre zárja a diskurzust. Csitt-csatt! Állj. Változást kell elérnünk, méghozzá gyorsan. Ahogy csak tudunk. Bármilyen eszközzel.

Badimot meglepi ez a kijelentés, nem tudom, miért. Csodálkozva néz Maryre.

16.

A világ népességének talán a leggazdagabb két százaléka úgy döntött, nem játssza tovább azt, hogy a „haladás”, a „fejlődés” vagy a „jólét” a világ mind a nyolcmilliárd lakosa számára elérhető lenne. Meglehetősen sok ideig, száz-kétszáz évig ez a „jólét mindenkinek” szlogen számított a hivatalos álláspontnak: bár most egyenlőtlenség van, ha mindenki tartja magát a programhoz, és nem borítja fel a hajót, az emelkedő dagály végül a legmagasabban és legszárazabban fekvő hajókat is vízre teszi. De a huszonegyedik század elején kiderült, hogy a bolygó képtelen mindenkit nyugati szinten eltartani, és ezen a ponton a leggazdagabbak visszavonultak palotáik erődjébe, megvásárolták a kormányokat vagy megakadályozták, hogy bármit tegyenek ellenük, és bereteszelték az ajtajukat, hogy kivárják azokat a homályosan definiált jobb időket, amelyek valójában csak az életük hátralévő részét jelentették, és talán a gyermekeik életéét – azután pedig après moi le déluge.

Ez racionális válasz egy megoldhatatlan problémára. De nem igazán. Tudományos bizonyítékaink vannak arra, hogy ha a világ elérhető erőforrásait elosztanánk a nyolcmilliárd ember között, akkor mindenki megélne. Ki lennének elégítve az alapvető igények, és a természettudományos bizonyítékok erősen amellett szólnak, hogy ha az embereknek ki vannak elégítve az alapvető igényeik, és biztosak lehetnek abban, hogy ez így is marad (ami lényeges feltétel), akkor egészségesebbek és így boldogabbak is lesznek, mint a gazdag emberek. Vagyis a javak egyenlő felosztása mindenkinek jobb lenne.

A gazdagok gyakran gúnyosan kacagnak ez utóbbi kutatási eredményen, majd fordulnak egyet, és nem tudnak elaludni a testőreik, a könyvelőjük, a jogi kockázatok miatt – a gyerekeik beleőrülnek az arroganciába, ami nem pótolja a szeretetet –, túl sokat esznek és minden más élvezetet is túlzásba visznek általánosságban, kiégnek és egzisztenciális szorongással küzdenek – összefoglalva, kialvatlanul zuhannak arccal előre a felismerésbe, hogy a tudománynak ismét igaza volt: egészséget, szerelmet és boldogságot nem lehet pénzért venni. Bár hozzá kell tennünk, hogy a kiszámítható jövedelem azért szükséges előfeltétele ezeknek a jó dolgoknak. A szociológiai tanulmányok szerint a személyes jövedelem boldog köztes sávja évente mintegy 100 000 dollár, vagyis nagyjából akkora összeg, amennyit a tudósok nagy része keres, ami több szempontból is gyanús egy kicsit, de ezek az adatok.

És ez kiszámolható. A 2000 Watt Társaság, amely 1998-ban jött létre Svájcban, kiszámolta, hogy ha az összes háztartás által felhasznált éves villamos energiát elosztjuk a jelenleg élő emberek számával, akkor mindenkinek kábé 2000 watt jut, vagyis napi 48 kilowattóra. A társaság tagjai utána megpróbáltak ennyi áramból megélni, hogy megtudják, milyen lenne, és mint kiderült, teljesen megfelelő. Oda kellett hozzá figyelni az energiafelhasználásra, de az életük azért nem vált szenvedéssé; sőt, még stílusosabbnak és értelmesebbnek is tartották azok, akik végigcsinálták a kísérletet.

Szóval, van elég energia mindenki számára? Igen. Van elég élelem mindenki számára? Igen. Van elég lakóhely mindenki számára? Lehetne, nem okozna komolyabb problémát. A ruhákra ugyanez igaz. Elegendő az egészségügyi infrastruktúra mindenki számára? Még nem, de lehetne, ez csak szakképzés és a kisebb technológiai eszközök legyártásának függvénye, a bolygó nem korlátozza a lehetőségeket. Ugyanez a helyzet az oktatással. Vagyis a jó élet minden feltétele elegendő mennyiségben áll rendelkezésre ahhoz, hogy az összes élő ember részesülhessen benne. Az élelem, a víz, a lakhely, a ruha, az egészségügyi ellátás, az oktatás.

És elég biztonság van mindenkinek? A biztonság egy olyan érzés, ami abból fakad, ha az ember hihet abban, hogy a fent felsoroltak mindegyikében részesülni fog ő is és a gyermekei is. Tehát ez járulékos hatás. Kialakulhat megfelelő biztonság mindenki számára, de csak akkor, ha mindenki biztonságban érezheti magát.

Ha az élő emberek egy százaléka kontrollálja a többiek munkáját, és a jussánál jóval többet elvesz ennek a munkának az eredményéből, miközben minden erejével akadályozni próbálja az egyenlőségre és a fenntarthatóságra tett törekvéseket, akkor ez a projekt még nehezebbé válhat. Ezt mondani sem kellene, csakhogy sajnos ki kell mondani.

Hogy egyértelmű legyen, a rövid konklúzió: van elég erőforrás mindenki számára. Vagyis senkinek nem kellene nyomorognia. Viszont nem lenne szabad milliárdosoknak létezniük. Az „elég”-nek alapvető emberi jognak kellene lennie, egy olyan küszöbnek, amely alá senki nem csúszhat be, továbbá olyan plafonnak, amelyik fölé senki nem emelkedhet. Az elég van olyan jó, mint a túl sok, sőt még jobb is.

Ennek a helyzetnek a megteremtése legyen az olvasó házi feladata.

17.

Ma azért vagyunk itt, hogy megtudjuk, ki irányítja valójában a világgazdaságot – kik azok, akik az egészet úgymond működtetik. Ezek az emberek talán egy kisebbséget alkotnak, mivel gyakran elhangzik, hogy a ma élő emberek nagy része örülne a rendszer megváltoztatásának.

Csak egy ostoba ember mondana ilyet.

Hát, én mégis pont ezt mondom.

Igen.

De térjünk vissza a szóban forgó kérdésre: mit gondolunk, ki irányítja a piacot mint olyat? Ami alatt azt értem, hogy ki találja ki, ki teremti meg a gyakorlatban, ki tartja fenn, ki védi meg.

A rendőrség. Mivel ez a törvény.

Szóval akkor kijelenthetjük, hogy azok, akik a törvényeket hozzák, mélyen érintettek a dologban?

Igen.

De a törvényhozók gyakran maguk is jogászok, akik hírhedten ötletszegények. Feltételezhetjük azt, hogy mások adnak nekik ötleteket a törvényekhez?

Igen.

És kik azok a mások?

Agytrösztök. Tudósok.

Vagyis MBA képzések professzorai.

Mindenféle egyetemi tanárok, professzorok. És hamarosan a diákjaik is.

A közgazdasági tanszékekre gondolsz.

A Kereskedelmi Világszervezetre. A tőzsdepiacokra. Az összes törvényre, a politikusokra és a törvényeket végrehajtó bürokratákra. És az ezeket betartató rendőrökre és hadseregre.

És a cégek vezetőségére, felteszem.

A bankokra. A részvényesek szövetségeire, a nyugdíjalapokra, az egyes részvényesekre, a fedezeti alapokra, a pénzügyi vállalkozásokra.

Lehetséges, hogy a nemzeti bankok állnak az egésznek a középpontjában?

Igen.

Bárki más?

A biztosítók, a viszontbiztosító cégek. A nagybefektetők.

És az algoritmusaik, igaz? Vagyis a matematikusok?

Nem kell hozzá nagy matektudás.

De még ehhez is matematikusok kellenek, olyan tudatlanok vagyunk mi, többiek.

Igen.

És, gondolom, maguk az árak, a kamatok és hasonlók. Vagyis, egyszerűen megfogalmazva: maga a rendszer.

Te az emberekre kérdeztél rá, akik csinálják.

Igen, de itt egy cselekvőhálózatról van szó. És a cselekvők egy része nem ember.

Badarság.

Miért, te nem hiszel a cselekvőhálózatokban?

Léteznek cselekvőhálózatok, de csak a szabad akarattal rendelkező cselekvők dönthetnek úgy, hogy másképp csinálják a dolgokat. Te erről próbáltál beszélni.

Jó, de mi van a pénzzel?

Mi lenne?

Szerintem a pénz úgy működik, mint a gravitáció – minél több összegyűlik belőle, annál nagyobb gyűjtőerőt fejt ki, ahogy a tömeg tömegvonzást.

Aranyos.

Végső soron ez egy nagyon nagy és kifinomult rendszer!

Okos meglátás.

Rendben, akkor térjünk vissza azokra, akik a gazdasági rendszerünket kezelik mint olyat, és másokat tanítanak meg a működtetésére, illetve egy nem túl véletlen egybeesés folytán a legtöbbet profitálják belőle. Kíváncsi lennék, hogy ez hány embert jelent a világon.

Nagyjából nyolcmilliót.

Biztos vagy benne?

Nem.

Vagyis ez a ma élő embereknek egy ezreléke.

Ügyes vagy.

Köszi! És az általuk írt programok.

Maradj az embereknél.

De mi lenne, ha a rendszer nem emberi elemei tönkremennének?

Maradj az embereknél. Már pont kezdett érdekes lenni, amit mondasz.

Kik számítanak a legjobban ebben a nyolcmilliós csoportban?

A kormányzati törvényhozók.