Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 59.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John Stuart Mill: On Liberty

Penguin Books, 1974, London

Fordította: Pap Mária

Hungarian translation © Pap Mária, 1980

Hungarian translation © Pap Mária jogutódja, 2023

© Trubadúr Könyvek Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Trubadúr Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács M. József

Borítóterv: Szabó Levente

978-963-656-019-5

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

A SZABDSÁGRÓL

Az emberi fejlődés leggazdagabb sokféleségének abszolút és lényegi fontossága – ez az a nagy vezérlő elv, amely felé az itt kifejtett érvek egyenesen törekszenek.

WILHELM VON HUMBOLDT:

A kormány hatásköre és kötelességei{1}

E kötetet az ő szeretett és gyászolt emlékének ajánlom, aki ihletője és részben alkotója is volt annak, ami a leg jobb írásaimban – a barátnak és feleségnek, akinek emelkedett igazságérzete és jogérzéke jelentette számomra a legnagyobb ösztönzést, elismerése pedig a legnagyobb jutalmat. Ez a könyv is, mint minden, amit évek hosszú során írtam, legalább annyira az ő műve, mint az enyém; ám a kész mű nagyban nélkülözi felmérhetetlen becsű javításait. A leg fontosabb részek arra vártak, hogy újra, még gondosabban megvizsgálja őket, de erre most már sohasem kerülhet sor. Bárha sírba temetett nagy gondolatainak és nemes érzéseinek csak a felét szavakba önthetném, nagyobb szolgálatára lennék a világnak, mint bármivel, amit még magam írhatok így, elhagyatva, az ő páratlan bölcsessége és segítsége nélkül.{2}

1. FEJEZET

Bevezető

Ez a tanulmány nem az úgynevezett akaratszabadságról szól, melyet oly szerencsétlenül állítanak ellentétbe a hibásan elkeresztelt filozófiai szükségszerűség elvével, hanem a polgári vagy társadalmi szabadságról; arról, hogy milyen természetű az a hatalom, amelyet a társadalom jogosan gyakorolhat az egyén fölött, s hol vannak e hatalom korlátai. Ezt a kérdést ritkán fogalmazzák meg, általánosságban pedig szinte egyáltalán nem szokták meg vitatni, noha lappangó jelenlétével alapvetően befolyásolja korunk gyakorlati problémáit; mi több, bizonyos, hogy hamarosan jövőnk döntő kérdésének fogják tartani. Nem új keletű probléma ez, olyannyira nem, hogy bizonyos értelemben már a legrégibb időktől fog va megosztja az emberiséget; ám az emberi nem civilizáltabb része olyan fokára jutott most el a haladásnak, ahol e kérdés új körülmények között vetődik fel, és az eddigiektől eltérő, alaposabb megfontolást követel.

A szabadság és a hatalom harca a történelem általunk ismert legrégebbi szakaszainak legföltűnőbb jelensége, különösen Görögországban, Rómában és Angliában. Ám a régi korokban a küzdelem az alattvalók és a kormányzat, vagy az alattvalók néhány osztálya és a kormányzat között zajlott. Szabadság alatt a védelmet értették, a védelmet a politikai uralkodók zsarnokságával szemben. Úgy vélték (kivéve néhány görög városban, ahol a nép kormányzott), hogy az uralkodók és az alattvalók helyzete szükségképpen antagonisztikus. Az uralkodó, aki lehetett egy kormányzó vagy egy kormányzó kaszt, öröklés vagy hódítás útján tett szert hatalmára, mindenesetre nem az alattvalók kedve szerint bírta, s felsőbbségét az emberek nem merték, talán nem is akarták megtámadni, bár sokféle óvintézkedést tettek az ellen, hogy elnyomó módon gyakorolja hatalmát velük szemben. Az uralkodók hatalmát szükségesnek, de egyben nagyon veszélyesnek is tartották; olyan fegyvernek tekintették, amelyet az uralkodók legalább annyira törekszenek saját alattvalóik, mint a külső ellenség ellen fordítani. Hogy a közösség gyengébb tag jait meg védhessék a megszámlálhatatlan keselyűtől, kellett egy olyan ragadozó, aki erősebb a többieknél, és kordában tartja őket. Minthogy azonban a keselyűk királya sem kevésbé hajlamos a nyájat gyötörni, mint a többi vérszopó, a nyájnak örökösen védekeznie kellett karmai és csőre ellen. Ezért aztán a hazafiak célja az volt, hogy határokat szabjanak annak, hogy a közösség mennyi hatalmat tűrjön el az uralkodótól; s ezek a határok jelentették a szabadságot. Kétféleképpen törekedtek erre. Először is elérték, hogy bizonyos dolgokban sérthetetlenséget élvezzenek, s ezeket politikai szabadságjogoknak nevezték. Ha az uralkodó megsértette ezeket, úgy hivatali kötelességét szegte meg, s ebben az esetben az egyéni ellenállást vagy az általános lázadást is indokoltnak tartották. Egy másik, általában későbbi megoldás olyan alkotmányos biztosítékok megteremtése volt, amelyek értelmében az uralkodó hatalom a legfontosabb kérdésekben nem dönthetett a közösség vagy valamilyen – a közösség érdekeit képviselni hivatott – testület hozzájárulása nélkül. Az első fajta korlátozásnak a legtöbb európai országban kénytelen volt valamennyire alávetni magát az uralkodó hatalom. A másodikkal nem ez volt a helyzet, s így a szabadságszerető emberek fő törekvésévé mindenütt ennek kivívása, vagy ahol valamilyen mértékben már meg valósult, teljesebb meg valósítása vált. Mindaddig, amíg az emberek megelégedtek azzal, hogy az egyik ellenséget a másik által győzzék le, s eltűrjék egy uralkodó hatalmát, ha többé-kevésbé hatásosan biztosítva vannak zsarnokoskodása ellen, vágyaik nem terjedtek ennél tovább.

Az emberi viszonyok fejlődésével azonban elkövetkezett az az idő, amikor az emberiség már nem tekintette természeti szükségszerűségnek, hogy kormányzói az övétől különböző érdekekkel rendelkező, független hatalmak legyenek. Jobbnak látták, hogy az állam különböző tisztség viselői az ő tetszés szerint újraválasztható megbízottaik vagy küldötteik legyenek. Úgy vélték, csak így biztosítható teljesen, hogy a kormány hatalma soha ne használtassék az emberek rovására. Lassanként a választott és ideiglenes megbízással rendelkező tisztségviselők követelése lett a népi pártok erőfeszítéseinek célja, ahol ilyen pártok egyáltalán léteztek; s ez meglehetősen háttérbe szorította az uralkodók hatalmának korlátozására irányuló korábbi erőfeszítéseket. Ahogy erősödött a harc azért, hogy az uralkodói hatalom az alattvalók időszakos választásaiból eredjen, némelyek kezdték úgy gondolni, hogy korábban túlságosan nagy jelentőségűnek rémlett magának a hatalomnak a korlátozása. Ez (úgy tetszhetett) azokkal az uralkodókkal szemben jó eszköz, akiknek érdekei többnyire ellentétesek a nép érdekeivel. Most azonban azt kívánták, hogy az uralkodók azonosuljanak a néppel; hogy érdekük és akaratuk a nemzet érdeke és akarata legyen. Saját akaratával szemben pedig nem kell megvédeni a nemzetet. Senki sem fél attól, hogy önmaga zsarnokává válik. Legyenek az uralkodók tényleg felelősek a nemzetnek, legyenek könnyen leválthatók, s ez esetben a nemzet bátran adhat hatalmat nekik, hisz maga szabhatja meg, hogyan használják fel. Az uralkodók hatalma így nem más, mint a nemzet összpontosított, s a felhasználás szempontjából alkalmas formába öntött hatalma. Ez a gondolkodásmód – vagy inkább érzület – jellemezte az európai liberálisok előző nemzedékét, s a kontinens liberálisai közt láthatólag ma is ez uralkodik. Ritka kivételnek számítanak azok a politikai gondolkodók, akik elismerik, hogy a kormányzat hatalma korlátozható – s nemcsak az olyan kormányzatoké, amelyekről úgy vélik, hogy fennállniuk sem lenne szabad. Hasonló érzület válhatott volna uralkodóvá nálunk is mostanra, ha nem változtak volna meg azok a körülmények, melyek egy időben kedveztek erősödésének.

A siker azonban a filozófiai és politikai elméletekből csakúgy, mint az egyes emberből, olyan hibákat és gyengeségeket hoz felszínre, melyeket kudarc esetén talán nem lehetne megfigyelni. Mindaddig, míg a köztársasági kormányzatról álmodoztak csupán, vagy csak olvastak azokról az időkről, amikor létezett, axiómának látszódhatott az a tétel, hogy a népnek szükségtelen korlátoznia önmaga fölötti hatalmát. Még a francia forradalom múló eltévelyedései sem zavarták meg okvetlenül ezt a tételt, mivel a legsötétebbeket egy jogbitorló kisebbség követte el, és semmiképp sem a köztársasági intézmények folyamatos működésével, hanem az arisztokratikus és monarchikus zsarnokság elleni hirtelen és elsöprő hatású zendüléssel függtek össze. Időközben azonban földünk jelentékeny részén kialakult egy demokratikus köztársaság, s azt az érzést keltette, hogy a nemzetek közösségének egyik leghatalmasabb tagja; így a választott és felelős kormány olyan megfigyelések és bírálatok tárgya lett, melyek eddig a nagy létező tényre vártak. Ekkor vették észre, hogy az olyan kitételek, mint „önkormányzat”, „a nép hatalma önmaga felett”, nem fedik a tényleges helyzetet. Az a „nép”, mely a hatalmat gyakorolja, nem mindig azonos azzal, melyen a hatalom gyakoroltatik; a sokat emlegetett önkormányzat nem azt jelenti, hogy ki-ki önmagát kormányozza, hanem azt, hogy minden egyes ember alá van vetve az összes többi kormányzásának. A nép akarata gyakorlatilag a nép legnagyobb vagy legaktívabb részének akaratát jelenti; a többség akaratát, vagy azokét, akiknek sikerült többség gyanánt elfogadtatni magukat; következésképp valóban lehetséges, hogy a nép elnyomja az összesség egy részét; s ez ellen legalább annyira szükséges óvintézkedéseket tenni, mint a hatalommal való visszaélés bármely más formája ellen. Ezért aztán a kormányzat hatalmának korlátozása az egyén fölött semmit sem veszít fontosságából, még akkor sem, ha a közösség, illetve annak legerősebb pártja rendszeresen felelősségre vonhatja a hatalom birtokosait. A dolgok ilyetén felfogása nem ütközött különösebb ellenállásba, mert egyaránt megfelelt a gondolkodók szemléletének, s az európai társadalmakban föllelhető fontosabb osztályok hajlamainak, melyeket valóságos vagy vélt érdekeik szembefordítottak a demokráciával; s a politikai gondolkodásban „a többség zsarnoksága” azon legfőbb rosszak egyike lett, melyekkel szemben a társadalomnak okvetlenül védekeznie kell.{3}

Eleinte úgy vélték, s közönségesen ma is attól tartanak, hogy a többség zsarnoksága, aminthogy a többi zsarnokság is, főleg a hatóságok tettein keresztül érvényesül. De a finomabban gondolkodó emberek észrevették, hogy amikor maga a társadalom a zsarnok – a társadalom mint összesség az őt alkotó egyének felett –, akkor a zsarnokoskodás nem szorítkozik a politikai tisztség viselők működésére. A társadalom végrehajthatja és végre is hajtja a maga rendelkezéseit; és ha helyes rendelkezések helyett rosszakat hajt végre, vagy ha olyan dolgokról rendelkezik, amelyekbe nem lenne szabad beavatkoznia, sokkal félelmetesebb társadalmi zsarnokságot gyakorol, mint a politikai elnyomás bármely más formája, mert jóllehet általában nem olyan szélsőséges büntetésekkel tartja fenn, kevesebb lehetőséget hagy a menekülésre, mivel jóval mélyebben hatol az élet részleteibe, s magát a lelket igázza le. Ezért az elöljáróság zsarnoksága elleni védelem nem elég; védekezni kell az uralkodó nézetekkel és érzelmekkel szemben is; a társadalomnak azzal a hajlamával szemben, hogy saját ideáit és viselkedési szabályait a polgári büntetésektől eltérő eszközökkel azokra kényszerítse, akik nem értenek vele egyet; hogy béklyóba szorítsa, s ha csak lehet, megakadályozza az olyan egyéniség kibontakozását, amely nincs összhangban vele, s arra kényszerítse a legkülönbözőbb jellemű embereket, hogy az ő mintájához igazítsák magukat. A közvélemény jogos beavatkozásának az egyén függetlenségébe igenis van határa; s e határ megtalálása és meg védése a jogtalan túlkapásokkal szemben éppoly nélkülözhetetlen ahhoz, hogy az emberi viszonyok jók legyenek, mint a politikai önkény elleni védekezés.

Noha általánosságban valószínűleg senki sem tiltakoznék ezen állítás ellen, szinte teljesen megoldatlan az a gyakorlati kérdés, hogy hol jelöljük ki a határt – hogyan alakítsuk ki a megfelelő egyensúlyt az egyéni függetlenség és a társadalmi szabályozás között. Mindaz, ami értékessé teszi egy ember számára az életet, korlátozza mások cselekvését. Bizonyos viselkedési szabályokat ezért elő kell írni – mindenekelőtt törvények segítségével, más dolgokban pedig, melyek törvényes beavatkozásra nem alkalmasak, a közvélemény segítségével. Az emberi viszonyok alapvető kérdése, hogy melyek legyenek ezek a szabályok; ám ha kiemeljük a legkézenfekvőbbeket, azt találjuk, hogy ezek épp azok, amelyek elfogadásában nemigen jutottak előre az emberek. Nem volt két korszak, s aligha volt két ország, amelyik hasonló módon határozott volna ebben a kérdésben; s az egyik korszak vagy ország döntését mindig furcsállja egy másik. Az emberek mégsem gondolták soha, hogy a kérdés nehezebb, mint azok, amelyekben az emberiség mindig egyetértett. Magától értetődően érvényesnek és jogosnak tekintették a náluk uralkodó szabályokat.

Ez az egyetemes tévedés a szokás mágikus hatalmát példázza; nemcsak hogy második természetünkké válik – ahogy a mondás tartja –, de folyvást össze is keverjük az elsővel. A szokás hatása – mely elejét veszi, hogy az emberek kételkedjenek az elfogadott viselkedési szabályokban – azáltal válik teljessé, hogy általában senki sem tartja szükségesnek az indoklást e tárgyban sem mások, sem a maga számára. Az emberek hozzászoktak, hogy azt higgyék – s néhány, filozófusi becsvágytól fűtött személy{4} meg is erősítette e hiedelmüket –, hogy az ilyen jelleg ű kérdésekben érzéseik megbízhatóbbak értelmüknél, s így azt szükségtelen igénybe venniük. Az a gyakorlati elv, amely meghatározza a viselkedés szabályozásáról kialakított vélekedéseiket, nem más, mint az a minden ember lelkében fellelhető érzés, hogy mindenkinek úgy kellene cselekednie, ahogy ő és a számára kedves emberek szeretnék. Persze senki sem vallja be magának, hogy a viselkedésről alkotott ítéletének mércéje a saját tetszése; de csak egy ember tetszésének számíthat az olyan vélemény, melyet nem támasztanak alá észokok; s ha az indoklás – amikor mégis megindokolják véleményüket – más emberek hasonló tetszése, ez még mindig csak tetszés, legfeljebb nem egyetlen emberé. Az átlagos ember számára azonban saját tetszése, melyet ily módon támaszt alá, nemcsak tökéletesen kielégítő indoklás, de az egyetlen is egyúttal, amelyet erkölcsi, ízlés- és illembeli nézetei mellett föl tud hozni, ha nem tud valami világosan kimondott vallási tanításra támaszkodni, sőt még e tanítás értelmezésében is főként saját tetszése vezeti. Arra, hogy valaki mit tart dicséretre méltónak vagy kárhoztatandónak, eszerint mindazok az okok hatnak, amelyek meghatározzák a többiek viselkedésével kapcsolatos kívánságait; ezek az okok pedig éppoly számosak, mint bármely más kívánságának meghatározó okai. Némelykor értelme, máskor előítéletei vagy babonái; gyakran szociális érzelmei, nemritkán az aszociálisak; irigysége vagy féltékenysége, dölyfe vagy megvetése; a leggyakrabban azonban önmagával kapcsolatos vágyai és félelmei – a jogos vagy jogtalan önérdek.

Mindenütt, ahol van uralkodó osztály, az ország erkölcsének java része ennek osztályérdekeiből és felsőbbségtudatából származik. A spártaiak és a helóták, az ültetvényesek és néger rabszolgáik, a fejedelmek és alattvalóik, a nemesek és a közemberek, a férfiak és a nők közt uralkodó erkölcs nagyrészt ilyen osztályérdekek és érzelmek szülötte; s az így létrejött érzelmek visszahatnak az uralkodó osztály érzelmeire, egymás közti viszonyaira. Másfelől ott, ahol egy korábbi uralkodó osztály elvesztette uralkodó helyzetét, vagy ahol népszerűtlen, az általános erkölcsi érzések gyakran viselik magukon a felsőbbség iránti türelmetlen utálat nyomait. A viselkedési szabályok egy másik fontos meghatározója – akár a törvény vagy a közvélemény által kierőszakolt cselekvés, akár a cselekvéstől való tartózkodás tekintetében – az emberiség szolgalelkűsége volt földi uralkodóinak vagy isteneinek vélt tetszése vagy nemtetszése iránt. Ez a szolgalelkűség, jóllehet lényegileg önző, nem képmutatás; teljesen őszinte irtózást tud életre kelteni; így égettek az emberek varázslókat és eretnekeket. A sokféle alantasabb hatás mellett természetesen a társadalom általános és kézzelfogható érdekei is közrejátszottak, méghozzá nem kismértékben, az erkölcsi érzelmek irányításában; de nem annyira észszerűségük és sajátlagos voltuk szerint, mint inkább a belőlük fakadó rokonszenvek és ellenszenvek következményeként; s az olyan rokon- és ellenszenvek, melyeknek nem sok vagy semmi közük sem volt a társadalom érdekeihez, szintoly nagy erővel éreztették hatásukat az erkölcs alakításában.

A társadalom, illetve a társadalom valamely hatalommal bíró részének tetszése vagy nemtetszése volt tehát a fődolog, mely gyakorlatilag meghatározta, hogy milyen szabályokat állítanak fel általános előírásokként, megszegőiket a törvény vagy a közvélemény büntetésével fenyegetve. És általában azok sem bolygatták meg alapvetően a dolgok ilyetén állását, akik gondolkodásukban és érzelmeikben előbbre voltak a társadalomnál, még ha részletkérdésekben ellentétbe kerültek is vele. Inkább azzal foglalatoskodtak, hogy kikutassák: milyen dolgokat kellene a társadalomnak tetszéssel, illetve nemtetszéssel fogadnia, ahelyett hogy azt kérdezték volna: törvénynek kell-e lennie az egyén számára a társadalom tetszésének vagy nemtetszésének. Szívesebben próbálkoztak azzal, hogy megváltoztassák az emberek érzéseit azon kérdések tekintetében, amelyekben maguk eretnekek voltak, mint hogy általában szövetkezzenek az eretnekséggel a szabadság védelmére. Az egyetlen eset, melyben egy-két szórványos kivételtől eltekintve mindenki elvből és következetesen elfogadta ezt a magasabb szempontot, a vallási hit kérdése volt; ez sok tekintetben tanulságos, nem utolsósorban azért, mert a legkirívóbb példája az úgynevezett erkölcsi érzék esendőségének; mivel az odium theologicum,{5} ha az őszinte vakbuzgóságról van szó, az erkölcsi érzés egyik legegyértelműbb példája. Azok, akik először törtek ki a magát egyetemesnek nevező egyház igájából, általában éppoly kevéssé hajlottak rá, hogy nézetkülönbségeket tűrjenek el vallási kérdésekben, mint az említett egyház maga. Ám amikor az összetűzés füstje elült anélkül, hogy bármelyik fél döntő győzelmet aratott volna, és mindegyik egyház vagy szekta arra kényszerült, hogy reményeit a már elfoglalt területek megőrzésére korlátozza, a kisebbségek, látván, hogy nincs esélyük többséggé válni, kénytelenek voltak kikönyörögni azok engedélyét, akiket nem tudtak meggyőzni, hogy különbözhessenek tőlük, így szinte kizárólag ezen a csatamezőn ismerték el elvi alapon az egyén jogait a társadalommal szemben, itt vonták csak nyíltan kétségbe, hogy a társadalom felhasználhatja tekintélyét a másképp gondolkodókkal szemben. Azok a kiváló szerzők, akiknek az emberiség vallási szabadsága nagy részét köszönheti, többnyire határozottan állították, hogy a lelkiismereti szabadság az egyén elidegeníthetetlen joga, és tagadták, hogy bárki kérdőre vonható vallási meggyőződése miatt. Mégis, minthogy az emberiség számára oly természetes a türelmetlenség mindenben, ami valóban fontos neki, a vallási szabadság gyakorlatilag nemigen valósult meg sehol sem, kivéve talán azokat a helyeket, ahol a vallási közöny billentette a javára a mérleget, mert az óvakodik attól, hogy békéjét teológiai vitákkal dúlja fel. A türelem kötelességét szinte minden vallásos ember titkos fenntartásokkal fogadja csak el, még a legtürelmesebb országokban is. Az egyik ember elviseli a másként gondolkodást az egyházi kormányzat kérdéseiben, dogmatikai kérdésekben azonban nem; egy másik képes türelemmel lenni mindenki iránt a katolikusok vagy az unitáriusok kivételével; egy másik megint a kinyilatkoztatott vallások híveinek kivételével; némelyek még inkább szabadjára engedik nagylelkűségüket, de megálljt parancsolnak neki, ha az istenhitről vagy a túlvilágról van szó. Ahol a többség érzése még őszinte és mély, kiderül, hogy nemigen csökkent az engedelmesség iránt támasztott igény.

Angliában, politikai történelmünk sajátosságai folytán, a közvélemény járma talán súlyosabb, a törvényeké ellenben könnyebb, mint a legtöbb európai országban; nem annyira az egyén függetlenségének igazságos tiszteletben tartásától, mint inkább attól a még mindig eleven szokástól vezérelve, hogy a kormányzatot a köz érdekével ellentétes érdekek képviselőjének tekintik; féltékenyen vigyáznak, nehogy a törvényhozó vagy a végrehajtó hatalom beavatkozzék a magánügyekbe. A többség még nem tanulta meg, hogy a kormány hatalmát saját hatalmának, vélekedéseit pedig saját vélekedéseinek érezze. Ha majd megtanulja, az egyéni szabadságot éppúgy veszélyeztetik majd a kormány túlkapásai, mint most a közvéleményé. Egyelőre azonban nagy felzúdulásra lehet számítani a jog minden olyan kísérlete ellen, mely olyasmiben próbálja ellenőrizni az egyéneket, amiben ez idáig nem voltak szokva a jogi beavatkozáshoz; de tekintve, hogy az emberek kevéssé tudnak különbséget tenni aszerint, hogy valami beletartozik-e vagy sem a jogi szabályozás hatáskörébe, ez az indulat – bár egészében igen hasznos – talán éppoly gyakran támad fel tévesen, mint megalapozottan az egyes esetekben. Nincs elfogadott elv, melynek értelmében a megszokott módon el lehetne dönteni, hogy helyénvaló-e a kormány beavatkozása vagy sem. Mindenki tetszése szerint dönt.

Némelyek, mikor felfedeznek valami meg valósításra méltó jót vagy megakadályozni való rosszat, szívesen ösztönöznék a kormányt, hogy végezze el a dolgot, mások ellenben szinte bármilyen társadalmi visszásságot elviselnének inkább, semmint egy jottányit is hozzátegyenek a kormány felügyelete alá tartozó dolgokhoz. S az emberek az egyes esetekben aszerint állnak az egyik vagy a másik oldalra, hogy milyen érzelmeik általános iránya; vagy hogy mennyiben érdekeltek abban a dologban, melybe a kormánynak be kellene avatkoznia; vagy hogy vannak-e kétségeik aziránt, hogy a kormány úgy intézné a dolgot, ahogyan ők szeretnék; ám szinte sohasem valamilyen következetesen alkalmazott vélemény alapján, mely szerint el tudnák dönteni, hogy mi az, ami a kormányra tartozik. S úgy tetszik, az erre vonatkozó szabály vagy elv hiányának következtében manapság az egyik oldal éppannyit téved, mint a másik, a kormány beavatkozását éppoly gyakran igénylik helytelenül, mint amilyen gyakran utasítják vissza helytelenül.

E tanulmány célja, hogy felállítsunk egy igen egyszerű alapelvet, mely tökéletesen alkalmas rá, hogy szabályozza a társadalomnak az egyénnel szemben alkalmazott ellenőrző és kényszerítő tevékenységét, akár jogi tevékenység keretében kimért fizikai erőszak, akár a közvélemény erkölcsi kényszere ennek az eszköze. Ez az elv a következő: az önvédelem az egyetlen olyan cél, melynek érdekében az emberiségnek – kollektívan vagy egyénileg – joga van beavatkozni bármely tagja cselekvési szabadságába. Az egyetlen cél, amelynek érdekében jogosan lehet egy civilizált közösség bármely tagjával szemben – akarata ellenére – erőszakot alkalmazni: mások sérelmének a megakadályozása. Az ő saját – fizikai vagy erkölcsi – java nem elégséges indok erre. Nem lehet jogosan kényszeríteni valamire, vagy visszatartani valamitől azért, mert ez jobb lenne neki, mert ettől boldogabb lenne, vagy mert – mások szerint – ez lenne a bölcs, netán a helyes dolog. Mindez jó ok lehet arra, hogy rábeszéljék, megkérjék vagy meggyőzzék őt, ám arra nem, hogy kényszerítsék, vagy hogy ha másként cselekszik, megbüntessék. Ahhoz, hogy az utóbbit igazolni lehessen, ki kell mutatni arról a magatartásról, amelytől el kívánjuk téríteni, hogy bajt hozna valaki másra. Az egyén csak annyiért felelős a társadalomnak, amennyi viselkedéséből másokat érint. Mindabban, ami csak őt érinti, jogos függetlensége korlátlan. Önmagának – saját testének és lelkének – mindenki korlátlan ura.

Aligha kell megjegyezni, hogy ez a tan csak a képességeik birtokában levő felnőtt emberekre alkalmazható. Nem beszélünk a gyermekekről, sem a tör vény által nagykorúsági határként megjelölt kor alatt levő fiatalokról. Azokat, akik még mások gondozására szorulnak, saját tetteiktől éppúgy meg kell óvni, mint a kívülről fenyegető bántalmaktól. Ugyanemiatt figyelmen kívül hagyjuk azokat a fejletlen társadalmakat, melyekben a nép még kiskorúnak tekinthető. A spontán fejlődés útjában álló kezdeti nehézségek oly nagyok, hogy ritkán lehet válogatni a leküzdésükre alkalmas eszközök között; s egy olyan uralkodó, akit a jobbítás szelleme vezet, jogosult bármilyen eszközt igénybe venni, ha ezzel egyébként esetleg elérhetetlen célt tud meg valósítani. Barbárokkal szemben a zsarnokság jogosult kormányzási forma, ha a cél viszonyaik jobbá tétele, s az eszközök bizonyítottan e cél elérését szolgálják. A szabadság, mint alapelv nem alkalmazható annál az időpontnál korábbi állapotokra, mikortól az emberiség képessé vált rá, hogy szabad és egyenlő viták révén tökéletesedjék. Addig nincs más választása, mint fenntartás nélkül engedelmeskedni egy Akhbarnak vagy egy Nagy Károlynak,{6} ha oly szerencsés, hogy talál ilyet magának. De amint elsajátította azt a képességet, hogy meggyőzéssel vagy rábeszéléssel mozdítsa elő helyzetének javulását (s ezt az állapotot rég elérte az összes nemzet, melyekkel itt foglalkoznunk kell), a kényszerítés – akár közvetlenül, akár az engedetlenségért kirótt büntetés formájában jelentkezzék – megengedhetetlen, ha az emberek saját javának előmozdításáról van szó, és csak mások védelme esetén jogosult.

Célszerű itt kijelentenem, hogy érvelésem erősítésére nem kamatoztatom azokat az előnyöket, amelyek a hasznosságtól független elvont jog eszméjéből eredhetnének. A hasznosságot tekintem minden etikai kérdés végső alapjának; a szó legtágabb értelmében, mely szerint az a fejlődő lénynek tekintett ember tartós, nem változó érdekein alapul. Ezek az érdekek, véleményem szerint, csak azon tettek esetében adnak felhatalmazást az egyéni spontaneitás külső korlátozására, amelyek más emberek érdekeit érintik. Ha valaki másokra nézve káros dolgot tesz, ez prima facie esete annak, hogy megbüntessék, a törvény, vagy amikor a törvényes büntetések biztonsággal nem alkalmazhatók, közmegvetés által. Számos, mások javát szolgáló tett is van, ezeket jogos kikényszeríteni: ilyen például a tanúskodás a törvényszéken; a honvédelemben vagy bármely közmunkában való részvétel, mely szükséges a védelmünket ellátó társadalom számára; továbbá az egyéni jótétemény bizonyos esetei, például embertársunk életének megmentése, vagy közbeavatkozás, ha védtelen embert bántalmaznak. Mindezek olyan dolgok, melyeket nyilvánvalóan meg kell tennie egy embernek, s a társadalom jogosan vonhatja felelősségre, ha elmulasztja megtenni őket. Az ember nemcsak cselekedeteivel hozhat bajt másokra, hanem bizonyos cselekedetek elmulasztásával is, s a többiek mindkét esetben felelősségre vonhatják az őket ért sérelem miatt. Az utóbbi eset ugyanakkor a kényszer alkalmazásának jóval körültekintőbb mérlegelését teszi szükségessé, mint az előbbi. Kérdőre vonni valakit azért, mert rosszat tett másoknak: ez szabály; kérdőre vonni, mert nem akadályozott meg valami rosszat: ez inkább kivétel. Mindazon dolgokban, amelyekben az egyén külső viszonyainak szerepe van, de jure felelősséggel tartozik az érintett embereknek, adott esetben pedig az egész társadalomnak, mint az érintettek védelmezőjének. Sokszor jó okok szólnak amellett, hogy a felelősség alól felmentsék az egyént, de ezeknek az okoknak mindenkor a helyzetből adódó sajátos célszerűségi megfontolásokból kell származniuk; ha mondjuk olyan esetről van szó, melyben nagyobb a valószínűsége, hogy helyesen cselekszik, ha saját belátására bízzák a dolgot, mint ha bármely, a társadalom hatalmában álló eszközzel kényszerítik; vagy ha a kényszerítés más, az elkerülni kívántnál nagyobb bajokat szülne. Ha ilyen okokból leveszik róla a felelősség terhét, a cselekvő személy lelkiismeretének kell elfoglalnia az üresen maradt bírói széket, s megvédeni a külső védelem híján maradtak érdekeit, s annál is szigorúbban kell ítélkeznie önmaga fölött, minthogy az eset nem engedi embertársai előtt való felelősségre vonását.

Van azonban a tevékenységnek olyan köre, melyben az egyénnel szembeállított társadalom, ha egyáltalán, úgy csak közvetetten érdekelt; ez pedig az egyén életének és magatartásának azokat a részeit foglalja magába, melyek csak őrá hatnak, vagy amennyiben másokra is hatnak, akkor azok szabad, önkéntes és józan beleegyezésével és közreműködésével. Amikor azt mondom: csak őrá hatnak, egészen közvetlenül értem ezt, mert mindaz, ami egy emberre hat, hatással lehet másokra is őrajta keresztül, s az erre az eshetőségre alapozható ellenvetést később vizsgáljuk meg. Ez tehát az emberi szabadság sajátos köre. Magába zárja először is a lelkiismeret egész belső világát, a legátfogóbb értelemben vett szabadságot követelve számára: a gondolkodás és az érzés szabadságát, az érzelmek és a vélemények korlátlan szabadságát minden kérdésben, legyenek azok gyakorlati vagy spekulatív, tudományos, erkölcsi vagy teológiai kérdések. A vélemény kinyilvánításának és közzétételének szabadsága, úgy tetszhet, más alapelvből következik, mivel az egyén viselkedésének ahhoz a részéhez tartozik, mely más embereket is érint; de minthogy majdnem olyan fontos, mint maga a gondolatszabadság, s nagyrészt azonos okokból, gyakorlatilag elválaszthatatlan attól. Másodszor, alapelvünk feltételezi az ízlés és a foglalatosság szabadságát; szabadságot, hogy úgy alakítsuk életünket, ahogy hajlamainknak megfelel; hogy vállalva a következményeket, azt tegyük, amit tenni akarunk embertársaink akadályoztatásától mentesen mindaddig, míg az, amit teszünk, nincs az ő kárukra, s azt tegyük még akkor is, ha viselkedésünket ostobának, ferdének vagy helytelennek vélik. Az egyén szabadságából, harmadszor, következik az egyének közötti társulás szabadsága, a már tárgyalt korlátok között, egyesülési szabadság tehát minden olyan cél érdekében, amely másoknak nem okoz kárt, feltéve, hogy az egyesülők felnőtt korúak, s az egyesülés nem kényszer vagy félrevezetés révén történik.

Nem szabad az a társadalom, bármilyen kormányformával rendelkezik is, amely nem tartja tiszteletben mindezeket a szabadságokat, s nem teljesen szabad az, melyben ezek nem érvényesülnek feltétel nélkül és korlátlanul. A szabadság egyetlen fajtája, mely megérdemli ezt a nevet, ha saját javunkra a magunk módján törekedhetünk mindaddig, míg nem próbálunk másokat ugyanebben megakadályozni, vagy gátolni ezt célzó erőfeszítéseiket. Saját testi, lelki vagy szellemi egészségének mindenki maga a legjobb őrzője. Az emberiség többet nyer, ha eltűri, hogy mindenki úgy él, ahogy neki tetszik, mint ha arra kényszerítik egymást, hogy úgy éljenek, ahogy a többieknek tetszik.