részlet

A mű eredeti címe: Impossible Creatures

First published in Great Britain in 2023

by Bloomsbury Publishing Plc

All rights reserved

Text copyright© Katherine Rundell, 2023

Illustration copyright © Tomislav Tomić, 2023

Map by Virginia Allyn

Hungarian translation © Bartók Imre, 2024

A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában nem sokszorosítható.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja. 2024

1086 Budapest, Dankó u. 4-8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Bartók Imre

Felelős szerkesztő: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Aranyossyné Bondi Judit

Műszaki vezető: Rácz Julianna

ISBN: 978 963 584 530 9

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Claire Hawkins nagynéném emlékének,

aki fényt hozott a gyerekkoromba.

„A griffmadár négylábú, szárnyas állat; a törzse olyan, akár az oroszlánnak, szárnyai vannak, az arca pedig egy sasmadáré.”

– Sevillai Szent Izidor, Etymologiae (600 körül)

„Testét ércpikkelyek borították,

fején bikaszarvak hegyesedtek,

lába keselyűkarmokban,

farka és hímtagja kígyófejben végződött.”🞻

Gilgames (Mezopotámia, i.e. 2000 körül;
talán az első leírás egy sárkányról)

„Halhatatlan lélek útját énekelem.”

– John Donne, Metempsychosis (1601)

🞻fordította: Zászlós Levente

A kezdet

Egészen addig jó napja volt, amíg valami meg nem akarta enni.

Fekete, kutyaszerű teremtménynek tűnt, de nem hasonlított egyetlen, általa ismert kutyafajtára sem. Olyan hosszú fogai voltak, mint a karja, a karmával pedig szét tudott volna szaggatni egy tölgyfát.

Sokat elárul tehát Christopher Forresterről, illetve a gyorsaságáról, éles eszéről és bátorságáról, hogy nem hagyta magát elfogyasztani.

A kezdet, másutt

Egészen addig jó napja volt, amíg valaki meg nem akarta ölni.

Mal Arvorian éppen hazatért az útjáról. Az erdőből repült vissza, kitárt karokkal, miközben a szél dagasztotta a kabátját.

Mal csak akkor tudott repülni, ha fújt a szél. Aznap remek volt az idő – a nyugatról érkező fuvallatok a tenger illatát hozták magukkal –, úgyhogy kihasználta a lehetőséget, felreppent, és ide-oda forgolódott a hideg levegőben. A repüléshez hordott kabátja kellőképpen vastag, ugyanakkor kissé nagy volt rá, úgyhogy négyszer is fel kellett hajtania az ujját. Amikor fújt a szél – nem kellett, hogy erős szél legyen, de némi légmozgásra mindenképp szükség volt –, megfogta a sarkát, és kitárta, mintha csak szárnyak volnának, a következő pillanatban pedig már fel is emelkedett a talajról.

Aznap a fák fölött röppent tova, és a cipőtalpával még éppen meg tudta érinteni az ágakat. Amikor lejjebb ereszkedett, egy csapat unikornis szétszéledt ijedtében.

A konyhában a nagynénje, Leonor dörmögött valamit. Adott neki egy forró csésze szirupot, amikor kopogtattak az ajtón.

A gyilkos volt az.

Megérkezés

A támadás előtti napon Christopher a padon ült a komp kikötőben, és a nagyapját várta. Egyedül utazott észak-londoni otthonából Skóciába, úgyhogy meglehetősen elgémberedett a lába, ráadásul farkaséhes volt.

Egy mókus szökkent fel mellé a padra, és kíváncsian figyelte. Óvatosan közelebb ment hozzá, amíg a bundája már a térdéhez ért. Hamarosan egy másik is csatlakozott hozzá, majd még egy, és így tovább, amíg már összesen heten gyülekeztek a lába előtt.

Egy nő, aki a taxijára várt, megfordult, és jól megbámulta.

– Hogy csinálja? – kérdezte a hölgy a mellette álló férfitól.

Az egyik mókus előreugrott, és ráhasalt Christopher cipőjére. Christopher felnevetett, mire a mókus felszaladt a sípcsontján a térdéig.

– Kényelmes? – kérdezte a mókustól. – Egyébként szép napunk van.

– Gondolom, eteti őket – felelte a férfi a nőnek, majd odakiáltott Christophernek: – Nem kellene vadállatokat etetned! Nem tesz jót az emésztőrendszerüknek.

– Tudom – felelte Christopher, és elmosolyodott. – Nem is etetem őket.

A barátai sokszor viccelődtek azzal, hogy bárhová ment, az állatok valahogy mindig össze akartak barátkozni vele. A kóbor macskák odadörgölőztek hozzá az utcán, a kutyák ráugrottak a parkban. Focimeccseket kellett megszakítani, amikor vonító farkasok kis csapata próbált meg a közelébe férkőzni. Volt rá példa, hogy osztálykirándulás közben állhatatos galambok ostromolták a magasból, az pedig szinte teljességgel lehetetlen volt, hogy a hampsteadi tavakban fürdőzzön. A strandőr kizavarta a vízből, miután hattyúk kisebbfajta hadosztálya indult felé, alaposan megrémisztve a kisebb gyerekeket.

Christopher elmosolyodott, odafüttyentett a hattyúknak, majd kivezette őket a tóból, és átkísérte a közeli bokrokhoz. Az egyik fiatal példány megpróbált felröppenni a vállára, és alaposan összekaristolta az úszóhártyás karmával. Christopher nem bánta; tudta, hogy az állatok nem a gyöngédségükről híresek, még akkor sem, ha egyébként figyelemmel és szeretettel fordulnak is az emberekhez. Ami azt illeti, az állatokkal való közelebbi ismerkedés gyakran együtt járt néhány véres sebbel.

– Talán a szagában lehet valami – mondogatta az apja. Christopher azonban nem érezte úgy, hogy eltérne a szaga a korabeli fiúkétól. Mosakodott, ahogy kellett.

Kisgyerekként mindez sok örömöt hozott az életébe. Ahogy aztán megnőtt, még mindig sok öröme telt benne, de ekkor már megtanulta, hogyan rejtse el – ugyanis az apjában az állatok valami megmagyarázhatatlan ingerültséget ébresztettek. „Tűnés innen!”, kiáltotta, miközben megpróbálta elkergetni a macskákat, madarakat, olykor egy-egy egeret vagy patkányt. Christopher és az apja már nem is járt a természetbe, ugyanis állandóan fennállt a veszélye, hogy a fiút néhány nyúl üldözőbe veszi a mezőn, nem is beszélve a fecskékről, akik szívesen raktak volna fészket a frizurájában.

Nem volt mindig így. Úgy emlékezett, hogy az anyja halála előtt az apja is másmilyen volt. Őrzött egy fotót hármójukról: a Richmond Parkban voltak, néhány őz társaságában. Az apja nevetett, a vállán pedig ott ült Christopher, kisbabaként. Az anyja azonban kilenc évvel ezelőtt meghalt, azóta az apja fokozatosan zsugorodott, mintha hatalmas súly került volna rá, amely egyre jobban összenyomta. A történtek után nemcsak az apja, hanem minden más is összement a házukban – minden parányibb és fakóbb lett.

Úgyhogy Christopher éjjelente titokban kinyitotta az ablakot, és várta, hogy berepüljenek a madarak. Hosszú pamutkabát volt rajta, és néha engedte, hogy a verebek kutakodjanak a zsebeiben. Kerülőutakat tett, hogy üdvözölje a hollókat, és megengedte nekik, hogy karmos lábukkal felszaladjanak a karján és megtelepedjenek a vállán. A barátai óvatosságra intették – „Ki fogják csípni a szemed!” –, de ő csak mosolygott, és megcsóválta a fejét.

– Ugyan. – Még a hangja is lágyabbá vált az állatok társaságában. – Sosem tennének ilyet – tette hozzá, és igaza volt. Az arca olyan volt a közelükben, akár egy felajzott íj: várakozott, készen állt.

A hollók ezüstgombokat, papírcsíptetőket és érméket hoztak neki, amelyeket üregekbe ásott, rákötött a cipőfűzőjére vagy a nyakában hordott. Néhány idősebb iskolatársa kigúnyolta a nyaklánca miatt, de ez sem szegte kedvét. Úgy érezte, hogy ezzel fejezi ki a vadon élő teremtményekkel kötött szövetségét.

Aztán szép lassan egyre nagyobb és magasabb lett – magas családból származott, tele nyakigláb és finom kezű felmenőkkel –, és várt.

Hogy pontosan mire várt, azt Christopher maga sem tudta volna megmondani: egyszerűen csak remélte, a tüdejében és a gyomrában lobogó tűzzel remélte, hogy még többet is rejt a világ annál, mint amennyit eddig látott belőle. Az állatok pedig mintha ennek ígéretét hozták volna magukkal.

(És Christophernek igaza volt. Hamarosan olyan meglepetésben volt része, amely örökre megváltoztatta az életét.)

Megérkezés, máshol

A gyilkos csónakkal érkezett. Lágyan futott be, könnyűek voltak a léptei, és gyönyörű, tiszta keze volt. Elhaladt néhány férfi és nő mellett, akik tűzhalakat horgásztak. A kése rejtve maradt előlük a zsebében. Rápillantottak, de ő csak biccentett, azok pedig rögtön elfelejtették, ahogy eltűnt – hiszen így is akarta. Igazi profi volt: éveket töltött annak elsajátításával, hogy a többiek minél hamarabb megfeledkezzenek róla. A haja nem volt se rövid, se hosszú, a cipőjét pedig éppen annyira fényesítette ki, hogy ne keltsen feltűnést. A tekintete, amely sötét és hideg volt, akár a tengerfenék, semmin sem időzött túlságosan sokáig. Aztán, egy derűs napon, mégiscsak megállapodott Mal Arvorianon.

Utólag azt lehet mondani, könnyedén megtalálta a célpontját. Könnyű megtalálni a zsákmányt, ha azt mondják az embernek, hogy egy repülő lányt keressen, és egyszer csak észrevesz egy gyereket vagy tíz méter magasban, néhány sirály társaságában. A repülő emberek még Archipelagóban is ritka látványnak számítottak.

Évek teltek el azóta, hogy Mal megtanult repülni. Egy utazó látnok adta neki a röpkabátját, rögtön a születése után. A nevét is ő adta neki, majd lefektette a kabátot csöppnyi lába elé. Mást is akart még mondani – elmagyarázni, hogy miért neki és csakis neki szánta ezt a kabátot –, de a ház éppen gyászolt, ugyanis Mal anyja nem élte túl a szülést, úgyhogy a látnokot sietősen elküldték.

Vagyis Mal anélkül emelkedett a magasba, hogy megtanulta volna, mit kell tennie. A szomszédok csak nevettek rajta, ahogy a kislány abban a nagykabátban szaladgál a szélben; ő elszégyellte magát, és másnap inkább kora reggel próbálkozott, amikor senki sem látta. Legelőször, amikor a szél alábbhagyott, ijesztő puffanással zuhant a földre; mindkét bokáját kificamította, eltört a csuklója, és még a kisujja is hátrahajlott egészen a csuklójáig. A nagylábujján a köröm érdekes zöldesfekete színt vett fel, majd leesett. De azért újra és újra próbálkozott, lenyalva a vért felhorzsolt térdéről: felmászott a fák tetejére, és levetette magát.

És hamarosan bebizonyította a szomszédoknak, hogy mekkorát tévednek.

– Meg tudom csinálni – vágta oda, amikor az egyik szomszéd fiú kinevette. – Fogalmad sincs erről az egészről.

Ilyenkor mindig felszegte az állát. Az emberek furák voltak – ő legalábbis sokszor morcosnak érezte magát a közelükben, és hajlamos volt rá, hogy meggondolatlan szavakat használjon, ami után persze a feje búbjáig elpirult –, mindenesetre az ég tökéletes választásnak tűnt számára. Lehet, hogy a földön esetlen és nehézkes volt, repülés közben azonban – és ezt még a helyiek is elismerték – Mal Arvorian igazán pompás látványt nyújtott.

Kilencéves korára már elsajátította a siklórepülést, és meg is tudott állni. Tízévesen képes volt leszállni a lábujjhegyére vagy a fél lábára. Tizenkét évesen meg tudta csinálni, hogy leszegi az állát a mellkasára, majd előreszökken, és szaltózik egyet a levegőben. Azon a tavaszi reggelen éppen a tenger felett repült, mezítláb súrolta a hullámokat – a cipőjét a zsebében tartotta –, miközben a tenger tajtékja jól összevizezte a bokáját, és ő csak nevetett és nevetett.

A gyilkos azonban figyelte, és örömtelen mosollyal követte az útját.

Malnak sehova sem volt szabad repülnie, kivéve a kertet és a mezőket: a nagynénje, Leonor halálra rémült volna, ha megtudja, hogy ilyen messzire elcsatangol. A nagynénje tilalmai ugyanakkor egy egész könyvet is megtölthettek volna, úgyhogy Mal joggal érezte úgy, hogy nem tarthat be mindent.

– Mégsem ülhetek otthon egész nap – mondta Gelifennek. – Pont így szoktak az emberek kővé válni.

Meg volt tiltva például az is, hogy saját magának vágja a haját, úgyhogy egy körömcsipesszel kellett igazítania a frizuráján. A végeredmény kissé kócos lett, mintha nem lett volna teljesen józan munka közben; neki mindenesetre tetszett, és a copfjába még egy aranyszínű szálat is belefont, amelyet az egyik hímzett asztalterítőből húzott ki. Azt is megtiltották neki, hogy az erdőbe menjen, úgyhogy a napfelkelte reszketeg fénye mellett repült a fák fölött, mielőtt még Leonor felébredt volna. Szerette volna megismerni a zöld, mókusra emlékeztető ratatoszkokat, és hamarosan beszélő viszonyba is került velük, és meghallgatta a pletykáikat. Cserébe ő is elmondta a történeteit, például arról, hogy hogyan találta meg Gelifent (vagyis hogyan találta meg a tojást, amelyet partra vetett a víz: „Teljesen felöltözve szaladtam a habok közé, és Gelifen később a saját ágyamban kelt ki. Azóta a párnámon alszik.”) Később hallotta, hogy az egyik ratatoszk magas, éles hangon továbbadja a történetét egy másiknak („Félúton járt a tengerben Lithiáig, és mindezt estélyiben! Még egy néreidával is meg kellett küzdenie a tojásért.”)

Órákat töltött a fák között Gelifen társaságában, miközben unikornisokat kerestek és vízibogyókat ettek. Látott egy al-miraj családot szökdécselni a naptól kiszáradt aljnövényzetben, akik nyomán rögtön friss hajtások sarjadtak ki a földből. Egy alkalommal megharapta egy avanc – Leonor jól leszidta, és azt mondta, az ő hibája volt, amiért ilyen közel merészkedett hozzá –, és a seb bizony elfertőződött, úgyhogy a nagynénjének hét éjszakán át ott kellett virrasztania mellette. Amint felkelhetett az ágyból, visszatért az erdőbe. Dolga volt.

De továbbra is az ég volt a legfontosabb számára. Ha valaki olykor megcsóválta a fejét a környéken, és bajkeverőnek nevezte, aki csak nehézséget okoz annak a szegény öregasszonynak – akkor Mal csak rámeredt, majd elvörösödött, és a repülésben lelt menedékre.

Az ég volt számára a szabadság. Keresztülröppent a felhőkön, egyre feljebb és feljebb hatolva, egészen elveszve a fehér ködben. Ilyenkor kinyitotta a száját, és kiöltötte a nyelvét, majd átázva, pirospozsgásan és diadalittasan tért vissza a földre. „Felhőevés” – így hívta ezt a játékot. Néhány felhőnek más íze volt, mint a többinek; más hőmérséklet és íz tartozott a szürke és a fehér különböző árnyalataihoz. Gelifen még nem tudott repülni, úgyhogy Mal bedugta a pulóverébe, hogy csak a csőre látszódjon ki a kék anyag mögül.

Az évek során néhányan már gyanítani kezdték, hogy a lány mégiscsak különleges. Akadtak közülük, akikben féltékenység is ébredt a saját gyerekük miatt, mások viszont izgatottan és örömmel követték Mal repkedését. A legtöbben persze túlságosan elfoglaltak voltak ahhoz, hogy odafigyeljenek rá, úgyhogy tőlük szaladhatott, repülhetett, amerre akart, sőt még a felhőkből is annyit evett, amennyit csak kívánt.

A legtöbben tehát békén hagyták – de nem így a gyilkos.

Frank Aureate

V alaki dudált a kocsijából, mire a mókusok szétszéledtek. Egy viharvert Ford húzódott Christopher padja elé, és egy hetven körüli férfi hajolt ki az ablakán.

– Christopher? Te vagy az?

A kocsi tetején négy sirály álldogált.

– Mindig elkísérnek, ha bejövök a városba – mondta Frank Aureate a madarakra mutatva, miközben Christopher felállt, és odalépett hozzá. A férfi hangja mély volt, az akcentusa skót. – Mindig ez volt az állatokkal. Nem bánnám, leszámítva, hogy a sirályok igencsak megnehezítik, ha esetleg a szabad levegőn akarok enni. Erőteljes érdeklődést mutatnak a szendvicseim iránt. – Kinyitotta az anyósülés melletti ajtót.

Christopher elvigyorodott, és beszállt a kocsiba. Az egyik sirály megpróbálta követni. Amikor sikerült eltántorítani a szándékától, és a nagyapja letörölte a madár fegyverként bevetett ürülékét a kezéről és a műszerfalról, Christopher azt mondta:

– Hétéves koromban egy róka megpróbálta átrágni magát a gyerekszoba ablakának keretén. Amikor összefutottam vele az utcán, megnyalta a térdemet.

Egymásra pillantottak, és valami éles és meleg vándorolt közöttük. Frank kapta el elsőként a tekintetét.

– Remek – mondta. – Igazán nagyszerű.

– Gondolod? Apa nem így látta.

A nagyapja erre olyan hangot adott ki, ami valahol félúton volt a horkantás és a köhögés között. Aztán a szája félmosolyra húzódott – Christopher is így szokott mosolyogni –, majd beindította a motort, és megkezdték négyórás útjukat a dombok között, a ház felé.

Senki sem szerette volna, hogy Christopher Skóciába utazzon – legkevésbé maga Christopher. Biztosan nem akarta volna a semmi közepén tölteni a szünidőt egy olyan emberrel, akit már kilenc éve nem látott. Azonkívül a nagyapja sem adta sok jelét, mintha különösebben be akarná fogadni. Az apját mindenesetre elszólította a munka, úgyhogy nem volt más választása. Lebonyolítottak néhány sürgős telefonhívást. Christopher határozottan és kitartóan érvelt amellett, hogy hagyják egyedül, az apja azonban azt felelte, hogy ez törvénytelen. Úgyhogy most itt van, és éppen átvágnak a városon, elhaladnak a kis mozi, a bolt és a bank mellett, majd nemsokára elérik a Skót-felföldet.

A házak lassan elmaradoztak az út mellől, és a helyüket fák vették át. Frank előhalászott két szendvicset, néhány házilag készített mézes zabszeletet és egy flaskában feketekávét. Amikor a nagyapja nem látta, Christopher kiköpte a kávét az ablakon – olyan íze volt, mint az olvadt cipőtalpnak. A vastag, friss kenyérből készült szendvicsek viszont nagyon finomak voltak. Odakint a táj minden egyes perccel zöldebbnek és bujábbnak látszott.

– Nincsenek szomszédok – mondta Frank Aureate. – A legközelebbi ház huszonegy mérföldre van. Az bizony elég sok. Alhatsz egy keveset, ha akarsz.

Christopher azonban nem akart aludni – hát persze hogy nem. Inkább figyelt. Aztán idővel az utolsó ház is eltűnt a tájról, és már hegyi utakon haladtak, tavak és hangák mellett. Az út meredekebbé vált, a talaj sötétebbé; fekete volt a tőzegtől, és helyenként tövises rekettye nőtt rajta. Még a levegő illata is megváltozott – gazdagabb, mélyebb és vadabb volt, mint a városban.

A gyilkos előtt

Mal szülővárosa, Ichtus, néhány ezer évvel ezelőtt Archipelago legnagyobb kereskedővárosának számított, hosszú és magas tengerparti védőgáttal és nyüzsgő kikötővel – ez persze még azelőtt volt, hogy az elvarázsolt szigeteket elválasztották és elrejtették volna a világ többi részétől. Most azonban a kőbe vájt Atidina, amely büszkén állt a zord sziklákon, nagyjából félúton volt a semmi felé; Archipelago délkeleti csücskében feküdt, és az atidinaiak örültek neki, hogy ez így is marad. Olykor egy csorda hippokamposz úszott el a hajóik mellett, esetleg sellők közelítették meg a tengerészeket, és játszottak el egy-egy dallamot a borotvakagylóból készített fuvoláikon. Máskülönben csak a tenger tajtékzott, és az élet csordogált megszokott medrében.

Aznap reggel Mal bevásárolni ment. Átrepült az erdő egy része felett, és elérte a sziklaszirtet, ami levezetett egy homokos öbölhöz, ahová gyakran álltak be a hajók. Ezen a napon is egy nagy, rozsdamarta és viharvert vitorláshajó állt itt. Félig lekopott betűkkel a következő nevet pingálták az oldalára: Tengerész.

A szél Mal arcába fújta a haját, de ő nem zavartatta magát, és boldogan kurjantott. Ezután szinte hangtalanul ért földet a homokos talajon. A hajóról hosszú pallót eresztettek a partra, amelyen futva indult felfelé.

Szigorúan véve nem lett volna szabad a hajón tartózkodnia. A jól nevelt gyerekek nem látogatták meg a Tengerész hajóját – ami valójában bolt volt, ugyanakkor az ember soha nem lehetett biztos benne, hogy az itt árult portékák valóban azok-e, aminek látszanak, vagy egyáltalán törvényes-e az árusításuk. A vásárlókat gyakran becsapták ezen a helyen. A színarany karkötőkről már egyszeri dörzsölés után kiderülhetett, hogy valójában bádogból vannak; némely arcápoló krém hatására pedig rikító, piros pattanások lephették el az ember képét.

Mindenesetre elegendő valódi tárgy volt itt ahhoz, hogy sokan úgy érezzék, megéri próbát tenniük a bolttal, és ezen a napon is vagy tucatnyian tartózkodtak a hajón. Mal leszaladt a lépcsőn az eladó holmikkal dugig tömött raktérbe: roskadoztak tőlük a falhoz szegecselt polcok, és tele voltak a mennyezetről alácsüngő kosarak és zsákok. Akadtak aprólékosan faragott ládikák, amelyek csak teliholdkor nyíltak ki, és a keleti szigeteken gyártott, tűzálló agyagból készült teáskannák, amelyekben sosem hűlt ki a tea. Volt egy tőr, amely – az elé tűzött cédula szerint – bármilyen anyagot keresztül tudott hasítani, ami csak előfordult Archipelagoban. A gondosan kanyarított, nagybetűs címke szerint ez volt a „A GLAMMÚR TŐR”. Mal szívesen végigfuttatta volna a hüvelykjét a pengén, amelynek vége olyan hegyes volt, hogy szinte már úgy tűnt, mintha egy ponton egyszerűen láthatatlanná válna. Kézbe akarta venni, ám ekkor egy férfi lépett oda, hogy megnézze magának – az illető kész hegyomlásnak tűnt, jócskán túlnőtte a két métert, égési seb virított a nyakán, és arany fülbevalókat viselt, azonkívül szesztől bűzlött, úgyhogy Mal jobbnak látta, ha inkább gyorsan odébbáll, és mást is megtekint.

Volt egy falszakasz, amely előtt kék üvegkancsók álltak, tele mindenféle finomsággal szerte Archipelagóból. Voltak lágy, gömbölyded rágók, amelyeket szilfek arattak le a tengerből, és rövid időre nagy erőt kölcsönöztek a fogyasztójuknak – vigyázni kellett azonban velük, mert ha az ember túl sokáig rágcsálta őket, kipikkelyesedett a keze. Aztán voltak veszedelmesen drága, vulajcsepp nevezetű cukorkák, amelyeket a kentaurok készítettek az Edem-hegységben. Ezeknek pont olyan íze volt, amire a legjobban vágyott az ember, viszont ha valaki nem bírt magával, és egynél többet is fogyasztott belőlük, akkor utána napokig fekete epét hányt.

Mal megrázta magát, és továbbment; mégsem a finomságok miatt jött ide. Egy kezeslábast viselő fiatalember nézte gyanakvóan, és megkérdezte, szüksége van-e segítségre.

– Nem – felelte, majd látva, hogy a másik felvonja a szemöldökét, hozzátette: – Nem, köszönöm. Pontosan tudom, hogy mit keresek.

És ahogy ezt kimondta, meg is látta a kisebb, olcsóbb, porosabb árukat tartalmazó polcok egyikén. Először hat hónappal ezelőtt figyelt fel rá, és rögtön mohón sóvárogni kezdett utána, de nem volt annyi aranya, hogy megvegye. Azóta gyűjtött rá. Éjjelente az a gondolat kísértette, hogy valaki esetleg elhappolja előle, mielőtt elég arany összegyűlne.

Fakóbb volt, mint fél éve. És elég kicsi volt hozzá, hogy kényelmesen elférjen a tenyerén. Gravírozott, vaskos ezüstfedél borult az üveg fölé, amely most felpattant, hogy feltáruljon alatta egy reszketeg tű – a tárgy ugyanis egy iránytű volt. Vagyis annak látszott, csakhogy mégsem egészen az volt.

Mal kézbe vette, de oly gondosan, mintha élőlényt érintene, aztán figyelte, ahogy a tű megpördül és a szikla felé mutat, pontosan abba az irányba, ahonnan ő is érkezett.

– Tudod, hogy ez micsoda?

A Tengerész hangja a háta mögül érkezett, és Mal összerezzent a hallatán. A hajó tulajdonosának öltözékét foltossá tették a hullámok, bőre cserzett volt, a bozontos szemöldöke alatt ülő szempár azonban nem tűnt ellenségesnek. Azt mondogatták róla, hogy meglehetősen lazán kezeli az adózással kapcsolatos törvényeket, ugyanakkor készen állt a korrekt alkura, amennyiben komoly vásárlóval került szembe.

– Igen. – Nem volt rajta cédula, de Mal valóban tudta, hogy mit tart a kezében. Négy különböző könyvben is olvasott róla. – Egy hazahajtó.

– És tudod, hogy mire való? – A Tengerész hangja mély volt és olyan rekedt, mintha az imént ette volna ki a homokot a csizmájából.

– Azt hiszem, igen… Bárhol vagy, a tű megmutatja, hogy merre található az otthonod.

Malnak tervei voltak a hazahajtóval. Ugyanis ő maga meglehetősen sajátos módon tájékozódott. Nem jelentett könnyebbséget számára, hogy olyasvalakinek született, aki nyugat felé mutatva határozottan kijelenti: „Erre van észak!”, majd órákon át caplat a tökéletesen rossz irányba, amíg egyenesen elé nem tárul a naplemente. Különösen nehéz volt ez úgy, hogy egyébként repülni vágyott. Ez az eszköz azonban azzal kecsegtetett, hogy bárhová elmehet majd, ahová csak a kabátja viszi, és közben nem kell amiatt aggódnia, hogy hazatalál-e utána.

– És meg tudod adni az árát? – A Tengerész átvette tőle a hazahajtót, és letörölte róla a port az ingével.

Mal tudta, hogy a Tengerészt igazából Lionel Holbyne-nak hívják, habár állítólag soha, senki nem hívta Lionelnek.

– Igen.

– Nincs kedvezmény sem diákoknak, sem bájos arcocskáknak. És nincs szolidaritási árengedmény a rosszul vágott frufruért sem.

– Van elég pénzem! Félretettem. – Mal benyúlt a kabátzsebébe, és előhúzta az érméket. Leszámolta: két arany, kilenc ezüst.

A férfi hosszan és áthatóan végigmérte, majd bólintott.

– Rendben. Nem adunk elismervényt, és nincs visszatérítés.

– Tudom. – Habozott, majd, mivel nagyon szerette volna tudni, egyszer csak kitört belőle: – Az a tőr, amely a cédula szerint Archipelago bármelyik anyagát képes átvágni… Ha ez igaz, akkor…

– Nincs semmiféle „ha” – felelte a Tengerész. – Valóban képes rá. A glammúr tőr. Így hívják.

– Azt akartam kérdezni, mi van, ha egy másik ugyanilyen kést próbálunk meg elvágni vele? Melyik vágja el melyiket?

– Nincs másik, és soha nem is lesz. Ez egy ősi fegyver. A kentaurok készítették a Halhatatlannak.

– De honnan lehet biztos felőle, hogy tényleg mindent átvág? Esetleg kipróbálta mindenen?

Ezt a kérdést már hiba volt feltenni. A Tengerész tekintete elkomorult; mintha redőnyt húztak volna a szeme elé.

– Hazugnak neveztél?

– Nem, dehogyis! – felelte Mal. – Csak kíváncsi voltam.

– Jobban teszed, ha nem kíváncsiskodsz – förmedt rá a Tengerész, majd kitartotta a tenyerét. Mal kapkodva beletette az érméket. A férfi várt egy hosszú, nehéz másodpercig, majd elmosolyodott, és átadta neki a hazahajtót. – Eriggy, mielőtt még meggondolom magam. Nem volna szabad ilyen nevetséges összegért megválnom tőle. De mégiscsak számít, hogy felismerted. Talán számít. Ki tudja? Fura idők ezek.

Mal elvigyorodott, és futólépésben távozott a hajóról.

Amint elérte a partot, felerősödött a szél. Arra gondolt, hogy elmegy az erdőbe. Volt ott egy hely, valahol a rengeteg mélyén, amit szeretett volna megnézni, de a hazahajtó nélkül komolyan fennállt az esélye, hogy akár napokra elvész, egyetlen fa körül körözve. A hazahajtóval viszont minden más volt.

Odarepült tehát, hét méterrel a talaj fölött. A szél megtartotta, és a lábujjai hátrafelé néztek.

Nem tudta, hogy közben a gyilkos figyeli.

Tartalom

Az Őrzők Bestiáriuma

A kezdet

A kezdet, másutt

Megérkezés

Megérkezés, máshol

Frank Aureate

A gyilkos előtt

A tiltott dombtető

A kihunyó fény

Az egyetlen hely, ahová nem mehetsz

A gyilkosság

A tülekedés

Az Őrző titka

A kutya a vízben

Derengés

Archipelago

Az unikornisok érkezése

Sosefélj

Hatalmas, izzó kékség

A Repülő Szenátus

Fidens Nighthand kedvenc iszoldája

Tűz az égen

Megjavítás

Kraken

A Tudósok Városa

A szfinxek félszigete

A zuhanás ellentéte

Az írott hegy

Négy fejtörő

Az ember, aki nemet mondott

Erőszak

Malum, alma

Távozás

Gelifen

A legrosszabb kérdés

Bonyolult és kedvezőtlen hír

A Halhatatlan Szigete

Az Élő Arany forrósága

A Gyilkosok Szigete

A mantikór bűzös lehelete

Fidens Nighthand

Driádok

A bájital

Egyetlen halandó sem tért vissza

A labirintus

A szürke köd

A középpontban

A Halhatatlan

Repülés

Gyászmenet

A szfinxek jósága

A kezdet, ismét

Christopher útja

Amit a lány mondott

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Amarante – SIL Open Font License
Cinzel Decorative – SIL Open Font License
IM Fell English – SIL Open Font License
Source Serif 4 – SIL Open Font License