Patsch Ferenc SJ

Katolikus spiritualitás – Tabuk nélkül

© Patsch Ferenc, 2015

© Jezsuita Kiadó, Budapest, 2015

A kötet rajzait Szűcs Édua készítette.

Jezsuita Kiadó, Budapest

1085 Budapest, Horánszky u. 20.

E-mail: konyvek@jezsuita.hu

Honlap: www.jezsuitakonyvek.hu

Felelős kiadó: Tábori Kálmán

Felelős szerkesztő: Szigeti László

Tördelés: Fábián Attila

Borítótervezés: Kéri Attila,

Mátai és Végh Kreatív Műhely Kft., Budapest

ISBN 978-963-442-044-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

ELŐSZÓ

Kedves Olvasó!

Ez a kötet rövid írások gyűjteménye, amelyek a keresztény életről szólnak. Kényes és problémás, valamint szép és boldogító oldalai egyaránt szóba kerülnek: a hit és a hitetlenség kérdése, az imaélet és a hivatás, a szexualitás és a párkapcsolat útvesztői, az életmódként felfogott spiritualitás, az ezotéria, a teológia és a gyakorlati élet összefüggései, valamint maga az egyház is. A kérdésfelvetések eredetileg többnyire a blog műfajában, interaktív közegben születtek, és nemritkán provokatívak is. Remélem, nem lesz zavaró a könnyed és közvetlen stílus. S talán az sem, hogy kész válaszok helyett gyakran nyitva hagyott kérdések következnek, melyek – reményeim szerint – továbbgondolásra serkentenek. (Persze a figyelmes olvasó számára a sorok közül minden alkalommal kiderül majd a saját véleményem is…)

A műfaj előnye, hogy életközeli. A kiinduló hipotézisem ez volt: ami engem érdekel, az másoknak is mond valamit; ami nekem segít, az másnak is hasznos lehet. Innen hát a személyes hangvétel, amelyre ezennel engedélyt kérek: kedves Olvasó, az a javaslatom, tegeződjünk!

Az elkövetkező írások általában rövidek, egy-egy központi gondolattal. Fura lenne hát hosszú előszót kanyarítani eléjük. Talán csak egy gondolat – mintegy ízelítőnek.

Mostanában olvastam egy történetet, miszerint Hillél rabbihoz – a mi Urunk Jézus Krisztus kortársához – egyszer látogató érkezett. Elfoglalt ember lévén – akit azért a lelki dolgok is érdekeltek – ezzel állt a rabbi elé: „Megtérek a vallásodhoz, ha el tudod magyarázni a lényegét, míg egy lábon állva maradok.” Hillél nem jött zavarba; maga is felemelte az egyik lábát, és így válaszolt: „Amit akarsz, hogy veled tegyenek, te is azt tedd másokkal. Ez az egész Tóra; minden más csak ehhez fűzött kommentár” – azzal leeresztette a lábát.

Találó összefoglalás. Azóta is azon tűnődöm, vajon én mit mondtam volna hasonló helyzetben…

Mostanában arra hajlok, hogy a kereszténység még ennél is rövidebben összefoglalható. Két szóban csupán. Érdekel, melyik ez a két szó?

Azt hiszem, a kereszténység legrövidebb hiteles összefoglalása mindössze ennyi: „Mi Atyánk.” Ez két dolgot jelent. Egyrészt azt, hogy mindannyian testvérek vagyunk, mert egyetlen közös Atyánk van, a mennyei. Másrészt pedig azt fejezi ki, hogy minden embernek, a testvéreinknek végtelen emberi méltóságuk van – valójában isteni méltóságuk! –, hiszen Jézus Krisztusnak is testvérei vagyunk. Hiszel ebben? Ha elveszettnek érzed magad, elég, ha visszatérsz bensődbe, abba a szentélybe, ahol egy vagy Jézussal. Itt újra találkozhatsz, újra egyesülhetsz vele. Az ő jelenlétében való elidőzés titokzatos módon elrendez valamit bennünk. Újra önmagad lehetsz tőle. És egyre inkább. Az élet szép. Az egyszerű ima az út. Gyümölcsöző olvasást!

A szerző

HIT

Vakbuzgóság

MEGKÍSÉRTETT HIT(ETLENSÉG)

Régente világos különbséget tettek hívő és hitetlen között. Hogy csak egyetlen példát vegyünk: az 1950-es évekbeli Hollandiában az egyházi/felekezeti hovatartozás pontosan tükröződött a politikai pártállásban, a gyermekszámban vagy az élet alapvető kérdéseiről vallott más nézetekben is. Manapság kissé bonyolultabb világban élünk, és – szerintem – ez nem baj…

Ma a hitet és a hitetlenséget elválasztó határmezsgye saját szívünket metszi ketté – nagyjából középen. Jól látszik ez a szellem azon két területén, ahol a legmarkánsabban kiütköznek a világnézeti különbségek: a művészetben és a filozófiában. Vegyük találomra először a lírát. Az, hogy van-e „katolikus költészet”, szerintem éppúgy kérdéses, mint az, hogy létezik-e „katolikus filozófia”. Lehet, hogy inkább csak – mint gyanítom – olyan költők és filozófusok vannak, akik katolikusok (evangélikusok, reformátusok, baptisták, unitáriusok, zsidók, hinduk, muszlimok; a nem kívánt törlendő). (A materializmus számomra nem egyenrangú: az összehasonlíthatatlanul felületesebb világértelmezés!) A szellemi élet területeinek mindenesetre – definíció szerint – szabadság jár; feltéve, ha művelői önmaguk akarnak maradni, s nem kívánnak önmaguk és az általuk megcélzott létterület szintje alá esni. Aki vét e szabály ellen, az álművészetet űz, és álfilozófiát: átcsap giccsbe vagy ideológiába.

Lehet tehát vallásosan költeni? Ady-epigon pap költőink (Sík Sándor, Mécs László, Harsányi Lajos) sajnos nem meggyőzők ezen a téren: Illyés Gyula nem véletlenül szapulja Mécs mellett Kocsis Lászlót is: „Mindkettő pap, egyelőre az egyetlen jelleg, ami közös bennük. Katolikussá mindkettőt láthatólag a hivatás teszi; papok, mint ahogy más hivatalnok, és verselnek – vajon így verselnének-e, ha nem volnának papok? […] Nincsenek kételyeik, nincsenek problémáik, nem látom hitvallásuk eredetét, amit követhetnék. Kész világszemlélettel lépnek fel…” (Katolikus költészet IV., Nyugat, 1933/7.) Akinél a vallás csak művészi stíluselem (tudniillik ilyen rész zárja le a verset), az számomra olyan, mint az, akinél pusztán politikai állásfoglalás (mondjuk nemzetpolitikai tényező az ország fennmaradásának nemes célja érdekében). Hiteltelen. Vagy hogyan is mondjam csak, szóval: túl kevés. Ha a viták ilyen szintre szállnak, kicsit mindig úgy érzem, eltévesztettem a házszámot. Mintha csak bécsi magyar emigránsokat hallanék a nyolcvanas években, amint „keresztény magyarságukról” beszélnek…

Hogyha azonban felnézek a csillagos égre, a perspektíva egyszerre kitágul. Ezek és egyedül ezek a távlatok képesek relativizálni, hogy ki nyeri a választásokat, vagy hogy milyen umbuldák történnek a politikában mondjuk az EU-s pénzek elosztása körül.

Alapos (jó „katolikus”) elbizakodottság volna azt gondolni, hogy nekünk hajszálpontos ismereteink vannak.

Nem mintha az nem lenne fontos. Csak éppen van egy pillanat, amikortól számomra már érdektelen. Egyszerűen nem ez a tét többé. Ami eltávolít a kiengesztelődéstől, falakat húz ember és ember mélyebb megértése, elfogadása köré, az engem egyszerűen többé nem érdekel – többé nem érdekes már.

Szóval Babits vagy József Attila, Szabó Lőrinc vagy Pilinszky „küzdelmes hitével” valahogy mélyebb közösségben érzem magam. Ahogy egyformán riaszt a marxista Lukács György és a „katolikus filozófus” Étienne Gilson hajlíthatatlansága is. Ami közös bennük – számomra –, az valamifajta merevség. Én pedig már papnevelőként is arra próbáltam biztatni a kispapokat, hogy Isten emberei legyenek inkább, ne egy szervezet hivatalnokai.

Hit és hitetlenség ma elválaszthatatlanul összefüggenek. Van bennünk valami alapvetően közös. Pilinszky írja: „Én hívő vagyok, nem minden probléma nélkül, ő hitetlen, de ez szintén nem problémamentes” (Csönd és szemlélődés. Kipke Tamás beszélgetése Pilinszky Jánossal, Új Ember, 1978. január 1.) Ez pedig elégséges közös alapot teremt. Heidegger szerint pedig az a hit, amely nem teszi ki magát a hitetlenségnek, nem méltó a hit elnevezésre. Ilyen hiten túli hitre vágyom…

Más autoritást már nem is idéznék. Talán még XVI. Benedek pápát, aki – még bíboros korában – „megkísértett hitről” beszélt. Számomra ez is egy hiteles formula. Egy főpap – főleg, ha pápává lesz – persze beszélhet így; s emlékezni is fog rá. Csak mi el ne felejtsük!

SZERVUSZTOK, ATEISTÁK!

Mértékadó vélemények szerint az egyháznak ma elsősorban a keresőket kell megszólítania. Hiszen a mai magyar társadalom kétharmada állítólag a „maga módján hisz”. Tehát: szervusztok, keresők! Persze nehezen hinném, hogy bárki is találva érezné magát erre a megszólításra… Hiszen ki szereti, ha rásütik: te keresel valamit, de magad sem tudod, hogy mi az. (Bezzeg én! ) Viszont egy dolog szerintem biztosan menti a nem hívőt: az, hogy azért olyan pontosan mi sem tudjuk… Alapos (jó „katolikus”) elbizakodottság volna azt gondolni, hogy nekünk hajszálpontos ismereteink vannak. Egy közismert vicc szerint: Mi a filozófia? Három néger egy koromsötét szobában üldöz egy fekete macskát. És mi a teológia? Közben azt kiabálják: „Megtaláltuk!”

Szeretném, ha az egyházam nem gondolná, hogy a zsebében hordja Istent. Hogy bármikor előhúzhatja, mint a nyuszit a cilinderből. Hátrébb az agarakkal! A középkori zsinatok még számoltak ezzel. Például 1215-ben a IV. lateráni kimondta: „A Teremtőről és a teremtményről semmiféle hasonlóságot nem állíthatunk anélkül, hogy ez ne foglalná magában kettejük jóval nagyobb különbözőségét”

(DS 806. – a DS az összeállítóiról „Denzinger–Schönmetzer”-ként emlegetett gyűjteményre utal, mely az egyház dogmatikus és erkölcsi tanításának legfontosabb alapszövegeit tartalmazó kompendium). Bárcsak mi, papok is tudatosítanánk ezt olykor! Si tu comprehendis, non est Deus (ha megérted, nem Isten) – állítja Szent Ágoston is. A prédikációink ennek tudatában alighanem visszafogottabbra sikerülnének. Meglehet, jobban szeretnének minket érte… Persze nem az általános posztmodern elbizonytalanodásról beszélek. Isten beszélt magáról – az ebben való hit a kereszténység. Csak éppen hogy jól értsük ezt a beszédet, annak súlyos feltételei vannak. Az ismeret-metafizikai feltételeken túl ilyen például a megbocsátásra kész, alázatos szív is. Meg a másokkal való együttérzés, szolidaritás. Az imádság légköre… De erről később lesz még szó. Hát, szervusztok!

HITRŐL ÉS ÉSZRŐL – LELKIPÁSZTORI SZEMPONTBÓL

A fides és a ratio viszonya a felvilágosodás óta klasszikus téma a teológiában. Most persze kicsit gyakorlatiasabban szeretném megközelíteni a dolgot. De hadd kezdjem messziről, talán egy személyes mozzanattal. Mostanában ugyan nem ez a fő munkám, időnként azért adok lelkigyakorlatokat is – végül is pap volnék. Ilyen alkalmakkor szeretek nem(csak) frontális előadásokat tartani, hanem beiktatni „interaktív” elemeket is. Szóval élvezem, ha beszélgetősre vehetem a figurát… Főleg pedig azt, ha játszunk. Mert ilyenkor az üzenet, a személyes mondanivaló is mélyebbre megy; például bibliodráma-elemek felhasználásával. Ismeritek az ilyesmit?!

Az egyik közösségi játék, amit nagyon szeretek, így zajlik. Adva van egy tíz–harminc tagú csoport. Kellék gyanánt először is beviszek egy csomó hittankönyvet és Bibliát (a legjobb erre az alkalomra a jugoszláv kiadású képes meg a bibliai képregények! ), és azt a feladatot adom, hogy ki-ki válasszon magának egy bibliai szereplőt, akivel vannak közös tulajdonságai, akivel szívesen azonosul. A szíves meghívás így szól: „Most próbáld meg gondolatban egy kicsit beleélni magad az illető szerepébe.” Ezután keresek egy nagy Feltámadott Krisztus-szobrot, és a terem közepére állítom (minden templomban lehet találni egyet-kettőt belőle – még sosem kellett magammal vinni! ) Az a feladat, hogy most mindenki helyezkedjen el Jézus Krisztustól a számára meg felelő és pillanatnyi lélekállapotát kifejező távolságra.

„Végy fel egy testhelyzetet, amely éppen kifejez téged.” Ha megtörtént, körbemegyek, és sorban megérintem minden résztvevő vállát; erre a jelre az illető elmondhatja, hogy ki ő, és miért. Nagyon érdekes dolgok szoktak kikerekedni ebből a játékból! Majdnem mindig van, aki Noé szerepét veszi fel, aki a bárkájába összegyűjti az emberiség nagy családját meg az állatok fajtáit. Akadhat Eszter királyné, aki a királynál közbenjár népéért. Esetleg Jákob, az agyafúrt fickó és nagy szerelmes, aki először becsapta apját, és ellopta az atyai áldást Ézsautól; mígnem aztán őt csapták be, mivel – bár hét évet szolgált Ráhelért, akibe szerelmes volt – Leát adták hozzá; erre újabb hét évet kellett szolgálnia. (Ha én nő lennék, biztosan Ráhel szerepét választanám, akiért tizennégy évet szolgáltak! ). Rendszerint van Jób is, akit megpróbált Isten; vagy Mózes és Dávid, akik nagy bűnösként indultak. Bár kevesen merik választani, van egy másik gyönyörű szerelmes történet is a Szentírásban: Tóbiás könyvében. Érdemes elolvasni! Szegény Sárának hosszú ideig nem sikerült házasságot kötnie, mivel átok ült rajta (pszichoanalitikusoknak sok mondanivalójuk van a sztoriról…).

„Vegyék tudomásul, én azért vagyok itt, hogy leromboljam a hitüket!”

Amikor azonban végre imádkoznak a nászéjszakán, megtörik az átok: Tóbiás megmenekül. Az angyaloknak kulcsszerepük van: a játékban is mindig akad egy-két angyalszereplő… Meg aztán vannak meglepetések. Legutóbb például velünk jött egy nyolcéves forma kisfiú is a lelkigyakorlatra – a papája nem tudott mit kezdeni vele, hát elhozta szegényt –; ő aztán nagy bizalmasan odasomfordált hozzám a játék közben, s megkérdezte: „Oroszlán lehetek?” „Naná, hogy lehetsz!” Hiszen a Biblia tele van oroszlánokkal! Hittétek volna? Persze – mondanom sem kell – nem azok közül az oroszlánok közül akart egy lenni, akit Sámson puszta kézzel megfojtott, hanem azokból, amelyek megkímélték Sámuel életét… Máriák is minden csoportban akadnak (kisdeddel vagy anélkül, térdelve vagy állva, az Atyához fordulva vagy éppen a Gyermeket ringatva a karjukban – tetszés szerint!). Meg persze pásztorok is, stb. Olyan jó lenne, ha egy kicsit ilyen szemmel is olvasnánk a Bibliát… Te melyik szerepben éreznéd jól magad?

Tudjátok, én kit szoktam választani? Akivel könnyen azonosulok, az Tamás apostol. A „hitetlen” az apostolok között. Ez persze azt jelenti: akinek kérdései vannak. Ő az, aki empirikus bizonyosságot szeretne. Nem elégszik meg a szép szavakkal: bizonyítékra van szüksége. Meg akarja tapintani a Feltámadottat.

Azt hiszitek, hogy a papoknak nincsenek kétségeik? Szerintetek ők megúszhatják kérdések nélkül? Ők nem vágynak többre szép szavaknál? Hát ez nem így van! Tudom, hogy – mivel messze állunk, és rendszerint nagyokat mondunk – a legtöbbetek számára úgy tűnik, mi felette állunk minden kételkedésnek. Mostanában beszélgettem egy rendtársammal – igazán mély lelki ember –, aki egyszerre csak ezt mondta: „Tudod, nekem vannak bajaim a hittel…” Figyelemmel hallgattam. Saját emlékeim tolultak fel: amikor nehéz helyzetekben olyan sokat próbált, bölcs lelkivezetőkre sikerült találnom, akik nemigen estek kétségbe egy ilyenfajta vallomástól. Minden megrendültség nélkül megértően bólogattak; mintha csak azt mondtam volna: „éppen esik az eső”, vagy „ma bal lábbal keltem”. Érzékeltették, hogy ez a világ legtermészetesebb dolga… Szóval én, ha valaki ilyesmiről beszél, igazából örülök neki: végre reális életkérdésekhez jutottunk! Mert az ilyesmi annak a jele, hogy az illető él: a hite is érik, változik. A változások pedig nemegyszer válságok, olykor súlyos krízisek útján valósulnak meg…

Akik teológiai tanulmányokra adják a fejüket, nemegyszer elmondják: azért jöttek, hogy ezáltal megerősödjön a hitük… Ha tanárként ilyet hallok, nem szoktam automatikusan ujjongani. Lehet ugyanis, hogy nem esnek egybe a szándékaink… Ismertem egy öreg filozófiaprofesszort, aki – persze tudatos provokációból – minden évben ezzel kezdte az első előadását: „Vegyék tudomásul, én azért vagyok itt, hogy leromboljam a hitüket!” Beleértendő persze, hogy a régi helyett valami újat építeni csakis ezen az áron lehetséges… Meglehet, gyakrabban van szükségünk de-konstrukcióra, mint első pillantásra látszik. A heideggeri koncepció szerint ugyanis az a hit, amely nem teszi ki magát a kérdéseknek, nem érdemli meg a hit elnevezést.

Nos, erről aztán igazán sok mondanivalóm volna! A lényeg azonban három szóban is összefoglalható: a hitünk változik. Fejlődik, ha úgy tetszik. Ti sem ugyanúgy hisztek Istenben vagy Jézus Krisztusban, mint sok-sok évvel ezelőtt, még gyerekkorotokban. (Feltéve, hogy beleszülettetek a hitbe, és ilyen nevelést kaptatok…) Vagy ha igen, az bizony régen rossz!

A gyermek hite ugyanis – amiként egész hétköznapi élete – csodás elbeszélésekkel van telve. Ebben a világban angyalok jönnek-mennek – nincs semmi nehézség! De amikor a gyermek megnő, és – mondjuk egyetemistaként – beiratkozik a TTK-ra, esetleg kérdései támadnak… Nem mindenki olyan szerencsés, mint a piarista szerzetesnövendékek, akik párhuzamosan teológiát is tanulhatnak, miközben megszerzik mondjuk a mat-fiz tanári diplomát. Mert ők időközben azt is megtanulják, hogy nem kell szó szerinti riportnak tekinteni a hatnapos teremtéstörténetet, vagy elhinni, hogy a víz mint a kőfal állt kétoldalt, amíg az izraeliták száraz lábbal átkeltek a tengeren az Egyiptomból való kivonulás alkalmával… És azt is megtanulják, hogy ettől nem kell a hitüknek összedőlnie! Aki teológiát hallgat, annak esélye van arra, hogy a hite az értelmével párhuzamosan fejlődhessen. A hit így nem akad el – mint nagyon sokaknál – kisiskoláskorban. Kiállja a kritikus kérdések próbáját.

Amit sugallni szeretnék, mindössze ennyi: ne féljetek a saját kérdéseitektől! Ugyanaz az Isten, aki a fizika törvényeit teremtette, a Bibliát is sugalmazta. És ő adta a józan eszünket is, hogy szembenézzünk a kérdéseinkkel. Nem azt mondom, hogy mindenre van racionális válasz: ilyet a művészet, a történelem vagy a filozófia tanulmányozásakor is hiába keresnénk. Csak arról van szó, hogy a hit nem abszurditás. Fides és ratio nincs ellentmondásban – ezt bízvást feltételezhetjük! Ha még szakadékot érzel a természettudományos világképed és a hited között, akkor gyanakodhatsz rá: valamelyiket még nem értetted meg eléggé.

És persze a természettudományos világképünk korlátait is érdemes talán itt hangsúlyozni, mert az is idetartozik.

Nemrég mesélte egy rendtársam – villamosmérnökként lépett be és szentelődött pappá (de ezzel nem árultam el túl sokat, mert ilyen éppenséggel több is van a magyar jezsuita provinciában), hogy egyszer megkérte egy ismerős család, hogy segítsen rajtuk. Mi a probléma? – érdeklődött.

A négyéves kislányukról volt szó: súlyos légzési nehézségekkel küzdött. Időről időre asztmás rohamok törtek rá, ilyenkor lélekszakadva kórházba vitték, az egész család traumatizálva volt, nem maradt egy perc nyugalmuk sem. Egy szó, mint száz: azt kérték, adja fel neki a betegek kenetét.

Mit lehet egy ilyen kérésre válaszolni? A rendtársam hímezett-hámozott, hogy hát ugye ő nem csodadoktor, nem varázsló; de ilyesmit egy papi ember persze nem tagadhat meg, ráállt hát az alkura… Amikor megérkezett a családhoz – igazán vallásos házaspárról volt szó –, leültek énekelni és imádkozni a nappali szobában. A kislány meg közben teljesen fel volt spannolva: összevissza rohangált a szobában, mint egy kis atomhangya/mérgezett egérke… Egyszerre csak odabújt a „pap bácsihoz”, és halkan a fülébe súgta: „És igaz, hogy most Jézus itt van, és meg fog gyógyítani?” Hát erre sem volt éppen könnyű válaszolni, de ez már csak egy ilyen nap volt… A kollégám csak visszasúgta nagy halkan: „Hát hogy itt van, az biztos…” Aztán a kislány is lenyugodott kissé – csak nem lehet egész nap az asztal körül nyargalászni –, egy alkalmas pillanatban sikerült is elkapni: meg is kenték, ott, ahol „kell” (ahol érték)… A házaspár egy fél év múlva jelentkezett újra, telefonon, ahogy szoktak: „Te, csak akartuk, hogy tudd: még nem tértek vissza a rohamok!”

Jól van, jól van: én is tudom, hogy – mint minden más „csodára” – erre is lehet természettudományos magyarázatot találni: pszichoszomatika meg minden más. És kell is talán, mert – ahogy a megértés hitre szorul, úgy a hit is keresi a megértést (fides quaerens intellectum). A lényeg azonban az, hogy ezek a magyarázatok nem kizárják, hanem kiegészítik egymást. Meggyőződésem, hogy a világ több annál, mint amit a természettudományok képesek feltárni belőle: „Több dolgok vannak földön és egen”, hogy Hamlettel szóljak…

Jól értsétek, amit mondok: nem hinném, hogy a Bibliában sajátosan és a keresztény kinyilatkoztatásban általában a csodák volnának igazán lényegesek…

Egyszerre csak tudatosan elhatározták, hogy mostantól kezdve úgy igyekeznek élni, hogy bármelyik pillanatban nyugodtan meghalhassanak.

Persze egészen biztosan előfordultak – ahogy ma is előfordulnak –; Jézus Krisztus csodái nélkül aligha terjedt volna futótűzként a kereszténység. De nem az a fontos, hogy Jézus járt-e a vízen, vagy sem… Kétezer éves szövegeket nem riportként, hanem irodalmi műfajuk szerint kell értelmezni – nem pedig a mai történettudomány mércéit számon kérve rajtuk! Galilei fején találta a szöget: a Szentírás nem arról tanít, hogy hogyan működik a menny, hanem arról, hogyan jutunk a mennybe! (Ez az indoeurópai nyelveken szellemesebben hangzik… )

Még talán két rövid történet – ha már ilyen prédikációszerűre sikerül ez az írás. Az első Élisabeth Leseur, egy francia misztikus élettörténete. Igazán regényes! A férje racionalista, felvilágosult orvos volt, a francia antiklerikális mozgalom egyik vezéralakja. Az asszony egész életében titkon imádkozott a megtéréséért, és titkos naplójában próféciaként leírta, hogy pap lesz belőle. Élisabeth korai halála után nem sokkal a férj viharos megtérést élt át, belépett a domonkos szerzetbe, és pappá szentelték. További életét felesége írásai terjesztésének szentelte – huszonhét évvel élte túl.

Vagy ismeritek a Fokoláre mozgalom alapításának történetét? A második világháború alatt történt: egy maroknyi keresztény fiatal egy olasz kisvárosban a bombázások közepette egy bunker mélyén átélte a közvetlen életveszélyt. Egyszerre csak tudatosan elhatározták, hogy mostantól kezdve úgy igyekeznek élni, hogy bármelyik pillanatban nyugodtan meghalhassanak. Mit jelent ez? Ők így értették: megpróbálják feltétel nélkül szeretni egymást. Talán nem is olyan különös, hogy ezzel egy időben arról is tapasztalatot szereztek, hogy Jézus Krisztus ott él közöttük. Persze nem úgy, mint Elvis Presley, aki állítólag máig feltűnik olykor Memphisben vagy más amerikai nagyvárosokban. Hanem hogy valóban feltámadt!

Teológiai igazságok nem léteznek az életünktől elszigetelt formában: közük van az életünkhöz. A feltámadás, az ember örök sorsa kinyilatkoztatásával Isten nem a kíváncsiságunkat akarta kielégíteni, hanem segíteni akart bennünket az üdvösség felé. A vele való végső találkozásra akart felkészíteni – arra, ami mindannyiunkra vár! Mit akart mondani nekünk vele? Én nem tudom, így van-e, de vannak teológusok, akik úgy gondolják: az első tanítványok találkozásai a Feltámadottal minőségileg nem különböznek azoktól a tapasztalatoktól, amelyeket mi ma szerezhetünk (és szerzünk is) róla. Ha tehát szeretnétek találkozni vele, menjetek Szentlélek-szemináriumra, Alpha-kurzusra vagy – én nem bánom – akár Szent Ignác-i lelkigyakorlatra is. De a legfontosabb, hogy próbáljátok meg ingyenesen és feltételek nélkül szeretni egymást. Itt talán már ideje is befejeznem… Jézus Krisztus, adj bátorságot a szívünkbe, hogy önmagunk legyünk! Fogadj el minket örömeinkkel és bánatunkkal, erényeinkkel és bűneinkkel, hitünkkel és kétségeinkkel együtt! Fogadj el minket szőröstül-bőröstül, hit és ész Teremtője! Tárd fel, ha akarod, a titkos összefüggést teremtett műved és megváltásod között. És adj nyitottságot, hogy a te halk hangodat keressük és meghalljuk a szívünk mélyén! Ámen.

RABLÓ-PANDÚR

Régebben nemigen hittem a keresztény és a nem hívő erkölcsiség lényegi különbségében. Mostanában kezd megváltozni a véleményem.

Ellopták a biciklimet. Az állítás máris pontosítást kíván: nincs is biciklim. Mint a jezsuiták bármelyikének, nekem sincs magántulajdonom (az alsóneműn, a felsőruhán és talán a PC-ken kívül minden köztulajdon). Az öttagú közösségnek azonban, amelyben korábban éltem, van egy közösen használt bringája. Illetve csak volt. Amikor felújították a házunkat – óriási volt a felfordulás, napestig szólt a légkalapács, nyár eleje óta reggeltől estig húsz-huszonöt ember dolgozott a VIII. kerületi („nyócker”) épület átalakításán –, én pedig egy nap hiába kerestem az udvarban fémbilinccsel lekötött cangát. Pedig jó kis retró design volt, szénfekete, kb. negyvenkilós, nagyapáink módija; csak éppen egy fiatalabb rendtársam felturbózta kicsit: vett rá villogó lámpákat előre-hátra, meg két piros markolatot a kormányvégre. Elég coolra sikerült a végeredmény. S aztán meg hűlt helye… Az emberiségbe vetett bizalmam rendül meg ilyenkor. Nehéz kicsiholnom magamból idős, szent életű Zemplén megyei plébános barátom reakcióját, aki – mikor feltörték a garázsát, és elvitték a sok értékes karitászcsomagot – angyalian tiszta mosollyal tudta mondani: „Eljutott a rendeltetési helyére” (tudniillik „a telepre”).

A biciklis eset azért is feltűnő számomra, mert nemrég történt, hogy a suliban, ahol tanítok (egy katolikus főiskola) ebéd után betértem a kápolnába, és ottfelejtettem a pénztárcámat. Valahogy nem figyeltem rá, a székre fektetett zakóm alá csúszott, és nélküle mentem föl a tanszékre. Pedig még benne volt közel az egész havi apanázsom: majd tizenötezer forint. Még bosszankodni sem volt időm, egyszerre csak telefonálnak ám a tanulmányi osztályról, hogy leadták…

Mégis volna különbség a kétféle (hívő és nem hívő) erkölcsiség között? Határhelyzetekben – úgy tűnik – mégiscsak van szerepe, hogy valaki hisz-e az örök életben, vagy sem. A szofisták szerint a vallás okos emberek találmánya a társadalmi rend védelmében. Ha nem hinnék is, jól felfogott érdekem volna támogatni… Hívőként inkább arra vágyom, hogy mások is kövessék – mindannyiunk javára-üdvére.

TERÉZ ANYA: EGY SZERZETESNŐ TITKOS LEVELEZÉSE

Hadd írjak valamit Teréz anya lelki naplójáról, amelyet a Vigilia Kiadó jelentetett meg magyarul. Elég megrendítő könyv. Majdnem hogy botrányos: a Time magazin címlapon hozta eredeti megjelenésének hírét. Egy szerzetesnő „titkos életéről” szól. Nagyjából arról, hogy a világhírű, Nobel-békedíjas apáca – a rendalapítás körüli átütő istenélményétől eltekintve – egész életében rettenetes lelki szárazságban, sötétségben élt, és a hitetlenség iszonyú kísértéseit tapasztalta meg. Mit jelent ez? Hadd magyarázzam el; még olyan áron is, hogy hosszabb leszek a szokásosnál.

A passzív és az aktív ima szakasza

Talán onnan érdemes kezdeni, hogy a hagyományos spirituális tanítás szerint az imaéletben két szakasz létezik: az aktív ima és a passzív ima. Az aktív imában az ember saját képességeit használja. Beszél, gondolkodik, odafigyel az érzelmeire, igyekszik rendezni az életét, problémákat old meg, és edzi az akaratát.

És persze Istennel sem ápolhatunk mélyebb kapcsolatot annál, mint ahová önmagunkban eljutottunk. Itt sok a tennivaló.

Az istenkapcsolat terén itt ugyanazok a törvényszerűségek működnek, mint az emberekhez fűződő kapcsolatainkban: éppúgy a természetes képességeinkre vagyunk utalva, mint ott. Jálics Ferenc erről ír Tanuljunk imádkozni című könyvében.

A passzív imát ezzel szemben Isten maga adja – ha adni akarja. Nem sokat tehetünk érte. Legfeljebb egy dolgot: előkészíthetjük, „disponálhatjuk” magunkat, hogy befogadjuk őt, ha érkezni akar. Paradox módon, bár ennek semmi köze sincs emberi erőfeszítéseinkhez, aki az imában arra és csak arra tesz erőfeszítéseket, hogy kiüresítse önmagát, azt Isten valóban betölti. Amikor valaki Istennel telik el, fokozatosan engedelmes eszközzé válik az emberszerető Jézus kezében. Onnantól kezdve az ő követségében jár: az ő lábává válik, amint betegeket látogat; az ő kezévé, amikor öregek kezét, gyermekek fejét simogatja; az ő szava szól a szájából. Akit Isten egészen lefoglalt magának, annak egész élete áldássá válik.

Nem beleszólni!

Az ehhez a célhoz vezető legfontosabb, elsajátítandó tananyag a kontemplatív/passzív ima iskolájában – ez ismét paradoxnak hangzik – megtanulni, hogy ne szóljunk bele. Az imaélet első szakaszában a pszichológiai problémák megoldása a feladat. Senki sem kerülhet bensőségesebb kapcsolatba másokkal, mint amennyire bensőséges kapcsolatban van önmagával. És persze Istennel sem ápolhatunk mélyebb kapcsolatot annál, mint ahová önmagunkban eljutottunk. Itt sok a tennivaló. A megtisztulás útját (via purificativa) végig kell járni. Később azonban már spontán világosság gyullad az értelemben (via illuminativa). Innentől fokozatos változás áll be: Isten válik a főszereplővé. Ő fog egyesíteni minket önmagával (via unificativa). Ennek útjára tanít Jálics Ferenc Szemlélődő lelkigyakorlat című gyakorlati kézikönyve.

Az imaélet kezdeti szakaszában mintegy a „fejünkből” beszélünk, főképp az értelmünkkel kommunikálunk Istennel. Ezután kapnak szerepet a mélyről jövő intuíciók: ez a belső megvilágosodás szintje. A legfontosabb tudományos felfedezések sem tisztán logikai levezetés útján támadtak. Valójában akkor váltak lehetővé, amikor a kutatóknak sikerült félretenniük a rációt, és teljesen az összefüggések belső meglátására tudtak hagyatkozni. Csakhogy az imában előrehaladóknak egy idő után még az intuíciókra való várakozást is félre kell tenniük. Csak akkor kezdi maga a Szentlélek vezetni az imádkozót meditációja – és élete – útján. A nehézség az, hogy valahányszor ezt el akarjuk magyarázni, újra csak a rációra vagyunk utalva. Egy példa talán mégis jobban segít a kontemplatív ima megértésében.

Egy hasonlat

A lelki élet két fokozata hasonlít ahhoz, ahogyan autót vezetünk. Az aktív szakaszban az ember beül a volán mögé, és elfordítja a slusszkulcsot, beindítja a motort. Nézi az utat, forgatja a kormányt, maga dönt arról, hogyan oldjon meg egy-egy nehéz forgalmi helyzetet. Ezalatt Isten az anyósülésen ül, és – nem szól bele. A lelki élet célja így foglalható össze: nekünk kell átülni az anyósülésre. Csakhogy itt ülve az ember rendszerint kommentálja az út során zajló eseményeket: most piros van, állj meg; gyorsíts; lassíts; vezess óvatosabban! A szemlélődés legrövidebb meghatározása azonban így hangzik: megtanulni nem beleszólni. Nézni, és nem befolyásolni az eseményeket – ez az önkiüresítés, a kontempláció útja.

Nehéz meglátni, érzékeltetni ennek az értelmét… Talán annak tudatosítása segíthet, hogy életünk során Jézus abszolút jóindulattal néz minden embert, és – nem szól bele az életünk alakításába. Tiszteletben tartja döntéseinket. Ezt megtanulni mindannyiunk számára a legnagyobb kihívás.

Ellenvetések

De hát nem bűnös passzivitás ez? – mondhatja valaki. Nem arra vagyunk hivatva – különösen mi, keresztények –, hogy ahelyett, hogy ölbe tett kézzel ülnénk, és tétlenül várnánk, mi fog történni, végre kézbe vegyük az eseményeket, intézzük a sorsunkat, jobbá tegyük magunk és mások életét? Nem kötelességünk-e a világ megjavítása? Nem számít egyenesen véteknek a tenni akarás ilyenfajta hiánya?

Természetesen sok igazság van ezekben az ellenvetésekben. Az aktív imában – mint a tevékeny élet más területein is – mindazt meg kell tenni, ami csak rajtunk múlik. A szemlélődés azonban más síkon történik. Sokak tapasztalata, hogy egy ponton túl nincs hatalmunk többé önmagunk és a világ átalakítása fölött. A tőlem függetlenül zajló külső, történelmi események egész sorát nem vagyok képes befolyásolni. Mindez a belső világban is így van: nem tudom akarattal elérni, hogy ne kívánjam többé a sikert, az élvezeteket, a gazdagságot. Legmélyebb önzésemtől nem vagyok képes önerőből szabadulni.

Ahhoz, hogy félre tudjuk rakni a tenni akarás kényszerét, arra van szükség, hogy elhiggyük: ez a feltétele annak, hogy valami nagyobb jó történhessék. Maga Isten akar belépni az életünkbe – neki kell helyet csinálni. A legtöbben visszariadnak attól, hogy saját gondolataikról, terveikről, ambícióikról lemondjanak, hogy kiüresedjenek. Mintha jobban tudnák Istennél, mire van szükségük! Másoknak viszont megadatik, hogy bizalommal hagyatkozzanak arra, amit az élet hoz – legyen bár élet vagy halál. Ők elsősorban a bennük és általuk működő Isten szándékait törekszenek megvalósítani: függetlenül attól, hogy ez egészséget vagy betegséget, gazdagságot vagy szegénységet, hosszú életet vagy rövidet jelent-e. Függetlenné válnak tulajdon teljesítményeiktől.

Teréz anya

Aki következetesen kitart a kontemplatív imában, annak nem várt tapasztalatokban lesz része. Érdekelni kezdi más emberek sorsa; többé nem esik nehezére odafigyelni rájuk, és – jóllehet már nem akarja megváltoztatni őket – észreveszi, hogy szavai az átlagosnál nagyobb hatással vannak. Felébred benne a részvét mások szenvedése iránt; tenni akar értük; bár már nem akarja megváltoztatni a világot.

Avilai Szent Teréz mondta ekkor: nem baj, én a pokolban is szeretni fogom Istent.

Lépésről lépésre kivész belőle a felháborodás is – lassan megbarátkozik azokkal a szenvedésekkel is, amelyeket az élet ad. Érzelmi életében is megszűnnek a hirtelen és ingadozó hangulatváltozások: egyre inkább Isten veszi át az uralmat a szívében. Könnyű elfogadnia az övétől eltérő erkölcsi beállítottságú embereket; más vallások követőit pedig lelki rokonnak érzi. Gyakorta belső örömet és békét tapasztal, amelynek nincs közvetlenül megmagyarázható oka. Ugyanakkor nem érzi többé annak kényszerét, hogy „prédikáljon”, másokat mindenáron meggyőzzön a saját igazáról: szavak nélkül is hitet közvetít. Életének spontán kisugárzása van.

Mások mellett ilyen volt Teréz anya a XX. században. Egy barátom római tanulmányaink alatt hallotta beszélni. Azt mondta, soha nem felejti el. Pedig nem is mondott semmi különöset, csak a saját szavaival ismételte meg az evangéliumot. Csakhogy az ő szájából valahogy minden másként hangzott: a szavak élettel teltek meg. Mintha lángra lobbantak volna. Erről az állapotról ír Szent Pál apostol is: „Élek én, de már nem én élek, hanem Krisztus él bennem” (Gal 2,20).

Lelki sötétség

„De vajon megéri így élni?” – kérdezheti valaki. „Könnyebb lesz ezen az úton elviselni az élet megpróbáltatásait?” „Megszűnnek így a szenvedések?”

Az ima mesterei semmi biztatóval nem kecsegtetnek. Éppen ellenkezőleg! Aki komolyan rálép a szemlélődés útjára, érzékenyebbé válik mások szenvedéseire és igényeire. Így az elkövetett jogtalanságok is jobban fájnak neki. Sőt, a kontemplatív imában egy idő után rendszerint azt is megtapasztaljuk, amit lelki írók „sötét éjszakának” neveztek.

A spirituális életben többféle éjszaka van. Az első közülük az „érzékek éjszakája” – az a tapasztalatom, hogy ezt nagyon sok komoly keresztény (laikus, pap vagy szerzetes/nő) átéli. Ilyenkor az embernek nincs kedve többé az imádsághoz, megszűnnek a pozitív érzések, nem vonz többé a kápolna csendje, ellenállások, sötétségek törnek fel a psziché mélyrétegeiből: rengeteg magány, fájdalom és vigasztalanság. A pozitív érzelmek alábbhagynak, sőt kihunynak, már nem vonzzák az imádkozót. Ám aki kitart ebben az állapotban, az még mindig nem ért az út végére: beköszönthet a „szellem éjszakája” is. Ekkor Isten látszólag teljesen visszahúzódik. Félelmek jönnek, hogy talán elkárhozom, bűneim tudata éget belülről, és nincs látható esély, hogy mindez valaha is megváltozzék. Avilai Szent Teréz mondta ekkor: nem baj, én a pokolban is szeretni fogom Istent. Ebben az állapotban azután a hit rendkívüli tisztulása megy végbe, amit nehéz elviselni. Nem véletlenül próbálták Lisieux-i Szent Teréz rendtársai elrejteni lelki naplója utolsó fejezeteit…

Sugárzó emberek

Aki végigmegy az Istennel való találkozás tűzpatakján, és hűséges marad az imában, annak – a tapasztalat szerint – hosszú távon átalakulnak, megtisztulnak a kapcsolatai. Más lesz a viszonya önmagához, a többi emberhez és Istenhez is. A szemlélődő imamód életformává válik: Isten kegyelmének eszközévé teszi az embert, elvezeti a sikerektől és a sikertelenségektől való belső függetlenségre, a Szent Ignác-i értelemben vett „indifferenciára”. Mindez nem sztoikus nyugalmat vagy érzelmi hűvösséget jelent, még kevésbé az örömökkel szemben tanúsított érzéketlenségben vagy a szenvedéstől való megérinthetetlenségben fejeződik ki, hanem – éppen ellenkezőleg – figyelmes érzékenységet, együttérzést és szeretetet áraszt az emberi szívbe.

A legtöbb ember azt gondolja, hogy van itt hetven-nyolcvan évünk, aminek a végén Isten vár; jól kell tehát eltölteni, kicsit a lelkünkre is gondolva – de Isten alapvetően messze van. Ha valaki kissé előrehalad a lelki élet útján, kiderül: Isten még sokkal messzebb van – a világ és közte húzódó szakadék áthidalhatatlan. A „haladókra” pedig gyakran teljes sötétség borul: de ez azért van, mert Isten olyan közel van, hogy a fénye mindent elvakít. Teréz anya ezért lelki mesterünk. Hatékony közbenjáró a mennyben a fájdalmas tisztulás és sötétség idején.

(A könyv: Teréz Anya: Jöjj, légy a világosságom, „Kalkutta szentjének” személyes írásai, Vigilia Kiadó, Budapest, 2008 – vigyázat: csak erős idegzetűeknek!)

IMAÉLET

Fizetés nélküli szabadság

ÖT PERC LELKI ÉLET: AZ IMÁDSÁG FAJTÁIRÓL

Az evangéliumban időnként arról olvasunk, hogy Jézus elhívja tanítványait egy magányos helyre. Mit akar ott velük? A leggyakrabban – ha jól olvasom a Mk 6,31-et és az azt követő verseket – egyrészt azt, hogy „kipihenjék magukat”; másrészt pedig egyszerűen hogy „vele legyenek”. Röviden: imádkozni akarja tanítani őket. És vajon mi mit csinálunk, amikor a nap folyamán egyszer-egyszer leülünk, hogy csendes időt szakítsunk magunknak az imádságra?

Az egyház megszentelt hagyománya szerint az imádkozásnak négyféle módja van.

1. Az első közülük a kötött imaformákkal való imádság. Amikor egy gyereket imádkozni tanítunk, valami ilyesmit mondunk neki: „Figyelj, most pedig tedd szépen össze a két kis kezedet, és mondjuk együtt: Mi Atyánk, aki a mennyekben vagy…” Ő elismétli a szavakat, még anélkül, hogy teljesen képes lenne felfogni a jelentésüket. Ugyan mit tud még arról valaki gyerekkorában, hogy mit is jelent az: „szenteltessék meg a te neved…” (szóval hogy ne az enyém…); vagy hogy „legyen meg a te akaratod…” (vagyis ne az enyém…). Mégis van értelme imádkozni tanítani, mert a közös élmény, a bizalmas és meghitt együttlét puha légköre, a meleg figyelem valamiképpen bűvkörébe vonja, átöleli a kicsi lelkét, és egész életre szóló, kitörölhetetlen nyomot hagy benne. A szavaknak később még lesz idejük jelentéssel megtelni; azoknak is, amelyeket most esetleg még csak mechanikusan ismétel egy gyermek: ha bajban lesz, később tud majd hova visszanyúlni… A kötött imával való imádságot mi, keresztények sohasem „nőjük ki”; minden életkorban, később is gyakoroljuk. Sokan zsoltárokkal imádkoznak – manapság például számosan szívesen mondják a breviáriumot, s nem csak a papok! A szentmisén is kötött szövegekkel válaszolunk a liturgiát vezető pap szavaira. Én a munkahelyemre menet a rózsafüzért szoktam mondani (mivel mostanában külföldön élek, félúton a leggyakrabban átváltok egy másik nyelvre). Persze nekem könnyű megoldani: gyalog megyek, és általában egyedül…

2. Az imádság második fajtája az úgynevezett értelmi vagy kognitív ima. Ez szabadon, a saját szavainkkal mondott Istenhez fordulást jelent. Gyakran megesik, hogy életünk eseményeinek az értelme nem azonnal világos. Ha az értelemkeresés (türelmetlen vagy megadó, nyugodt vagy szenvedélyes) folyamatába Istent is bevonom – ha neki is elmondom, meddig jutottam, és őt is megkérdezem, hogy mit gondol erről-arról –, akkor az értelmem segítségével imádkozom. Gyakran egész életünk értelme is kérdésessé válik – különösen tragédiák, sorscsapások idején, azaz a szenvedés kifürkészhetetlen titkával találkozva. A Szentírásban Jób is így imádkozott (bár nála már a következő lépcsőfok is szerepet játszik). A fiatalok gyakran ösztönösen is felfedezik maguknak ezt az imamódot, amikor felébred bennük a hit értelmének/értelmetlenségének kérdése. Azonban ez az imaforma sem korlátozódik egyetlen életszakaszra: sohasem szűnünk meg gondolkozni Isten és az életünk dolgairól, titokzatos összefüggéseiről. Remélem, ti is gyakoroljátok időnként az értelmi imát.