Aidannek,

az én hihetetlen Hulkomnak és szörnyemnek,

partneremnek a zombiapokalipszisban –

Mert azóta féltőn öleled a kishúgodat,

hogy a nővér a karodba fektette,

és soha el nem engednéd.

Első fejezet

Knox

HÉT ÉVVEL KORÁBBAN

Behajoltam a hűtőbe, és kivettem néhány márkátlan szódavizet. Jobb lett volna valami alkohol – az utóbbi hetek rohadtul megviseltek –, de Mrs. Anders biztos nem állta volna meg szó nélkül.

Ryker esetében? Naná. Ő már betöltötte a huszonegyet.

Nekem még a húszhoz is hiányzott úgy hat hónap. Örök átkot vont a fejemre, hogy átugrottam a másodikat – egy osztályba jártam ugyan a barátaimmal, de mindig egy évvel fiatalabban.

– Hé, Ry, odaadnád Vic kitűzőjét? – kérdezte mögöttem egy könnyed hang, mire rögtön felszökött a pulzusom.

Gépies mozdulattal vettem le a polcról az átlátszó műanyag dobozt, benne a gomblyukba illő fehér rózsával. Azután kihúztam magam.

Éreztem, ahogy a mélyen beszívott lélegzettől minden idegszálam megbizsereg, miközben lassan elfordultam. A látványtól azonnal megfeszültek az ujjaim, behorpasztva a vékony műanyag doboz oldalát.

– Knox! – A meglepetéstől elkerekedett a szeme, és azon az elhaló hangon ejtette ki a nevem, amitől mindig úgy éreztem, mintha gyomorszájon rúgtak volna.

– Harper! – Valahogy sikerült anélkül válaszolnom, hogy elharaptam volna a nyelvem.

– Én nem… nem is tudtam, hogy itt vagy. – Alkalmi frizurába rendezett hosszú szőke haja szinte esengett azért, hogy beletúrjak, míg pánt nélküli ruhája, kékeszöld árnyalatú, mint a szeme, úgy omlott a padlóra, hogy közben ingerlően kiemelte minden domborulatát.

Nem volt már az a kislány, aki gyerekkorunkban folyton követett minket a tűzoltólaktanyához. Betöltötte a tizennyolcat. Felnőtt nővé érett, és a végzősök bankettjére tartott.

Miközben megmaradt a legjobb barátom kishúgának.

Kishúg. Pontosan így kellett volna tekintenem rá azok után, hogy kamaszéveim javát ebben a házban töltöttem, de a gondolataim nem is állhattak volna távolabb a testvéri szeretettől, ahogy melle minden lélegzetvételtől peckesen felemelkedett. Telt ajka buja fénnyel csillogott, bőre makulátlannak tűnt, szempillái lehetetlenül hosszúra nyúltak. Az elmúlt évben megszűnt az a szép kislány lenni, aki mindig is volt, és dögössé vált. Rohadtul dögössé.

Nem tudtam levenni róla a szemem.

Szólalj már meg.

– Csak ma jöttem vissza. Rykerrel. – Átcsúsztattam a kitűzőt és az üdítőket a pulton, azután nekitámaszkodtam, és magamba ittam Harper látványát.

Tudtam, hogy ilyen hatással van rám. Ó, nagyon is tudatában voltam, három okból mégis távol kellett tartanom magam Harpertől. Először is, nem haragíthattam magamra Rykert – őt és a legjobb barátunkat, Basht, akik a nagyit nem számítva a családomat jelentették nekem. Másodszor? Millió mérföldes bűnlajstromom bizonyította, mennyire nem vagyok méltó rá, hogy bármi más legyek Harper számára, mint a fogadott bátyja. Harmadszor? Mindenáron hotshot tűzoltó akartam lenni, ahogy annak idején az apáink – és ahogy Bash máris az volt –, Harper pedig nem akarta, hogy bármi köze legyen ahhoz az élethez.

Nem hibáztattam érte. Négy év se telt el, mióta a Legacy-hegyi erdőtűzben hamuvá égett az egész város – és vele tűzoltó apáink.

– Oké. – Felvillantott egy félénk kis mosolyt, és megrázta a fejét. – Úgy értem, azt tudtam, hogy itthon vagy, csak azt nem, hogy a házunkban. – Rózsaszínre pirult az arca. – Nem mintha nem lehetnél a házunkban. Miért is ne lehetnél? Lényegében itt nőttél fel, szóval mindig szívesen látunk, te is tudod. Banyek, saját kulcsod van! Én csak nem tudtam, hogy… tudod… hogy itt vagy. – Harper hirtelen felhagyott a locsogással, és összefűzte maga előtt a kezét.

Istenem, mennyire hiányzott! Hiába igyekeztem elfojtani a vigyorgásomat. Még ezt is imádtam benne – a locsogását. Szülővárosunkban, a coloradói Legacyben mindenki laza, magabiztos és öntudatos csajként ismerte Harpert, pedig ha három méternél közelebb kerültünk egymáshoz, teljesen összezavarodott. Bevallom, tetszett, hogy pirulásra késztettem a város szépét. Legtöbbször csakis azért szívtam a vérét, hogy elérjem ezt a hatást. Bizonyos szempontból közelebb állt hozzám, mint bárkihez, én pedig minden alkalmat megragadtam, hogy zavarba hozzam, magamra haragítsam, oltalmazzam, sőt istenítsem – csak éppen sose érintsem meg.

– Nagyon csini vagy.

– Kösz. – Tenyerével elsimította a ruha magas, strasszköves derékvonalát, hogy kihangsúlyozza kerekedő csípőjét. – Ma van a végzős buli.

– Ja, feltűnt.

Átkelt a konyhán, és kinyújtotta a kezét, hogy elvegye a kis műanyag dobozt. Még tűsarkúban is nevetségesen pirinyó maradt, vagy harminc centivel kisebb az én száznyolcvanhetes magasságomnál, így valósággal fölé tornyosultam.

Nagyot nyelt, ahogy vetett egy pillantást a tűzhely órájára.

– Lassan mennem kell. – Megremegett a keze, amikor lehúzta a dobozról az ezüst gumiszalagot, és felpattintotta a műanyag gombokat.

Valami nem stimmelt vele.

– Miért vagy ilyen ideges? – kérdeztem csendesen, tudván, hogy Ryker bármelyik pillanatban megjelenhet, akkor pedig Harper újra magába zárkózik.

Felém rebbent a tekintete, és azok a kékeszöld szemek valósággal felnyársaltak. A Boulderben töltött három évem alatt senki sem tett rám ilyen hatást. Nem mintha nem lettek volna mások – sokan mások –, de egyikük közelében sem éreztem ezt. Ha bárki másról lett volna szó…

Fejezd be.

Babrálni kezdett a dobozzal.

– Miért vagy ilyen ideges, Harper? – ismételtem meg a kérdést.

– Nem vagyok az – hazudott a képembe, és felkapta a pultról a kitűzőt, megelőzve engem. Még akkor is reszketett a keze, amikor visszatette a dobozt a pultra, de csak kihúzta magát és felvetette az állát, hogy olyan műmosolyt ragasszon az arcára, amitől a fogam is megcsikordult. – Jó volt újra látni, Knox.

Intett és sarkon fordult, hogy elinduljon a folyosón.

Hagyd elmenni.

Nem tehettem. Valami látványosan nem hagyta nyugodni.

Jobb meggyőződésem ellenére követtem a folyosón. Nekitámaszkodtam a földszinti mosdó nyitott ajtajának, míg ellenőrizte kifogástalan sminkjét, és átnézte kistáskája tartalmát.

– Mi az, Knox? – csattant fel, amikor a tekintetünk találkozott a tükörben.

– Miért vagy ilyen ideges? – hajtogattam. – És ezúttal ne hazudj.

Szeme lángcsóvákat lövellt felém.

Zavarban van.

– Egy srác miatt? – Beléptem a szűkös kis fürdőszobába, mire ő elhátrált és a törölközőszárítóhoz simult. Becsuktam az ajtót, és nekivetettem a hátam. – Csak mi ketten vagyunk itt. Ígérem, egy szót se szólok Rynak, csak kérlek, mondd el, miért reszketsz. Élvezned kéne ezt a bulit.

Lebiggyesztette az ajkát.

– Ahogy te élvezted Angie Crawford társaságát?

Pislogni kezdtem.

– Te meg honnan…

– Nem vagyok idióta, Knoxville Daniels. – Összefűzte maga előtt a karját.

Hát megtette – azon a néven szólított, amin senki más nem mert, de olyan hangon, mintha ő adta volna nekem. Kicsit úgy is éreztem.

– Oké… szóval… tényleg jól mulattunk Angie-vel – ismertem be. Annál is inkább, mert végül mindketten pucéran kötöttünk ki a Hawkins-tó partján. – Várjunk csak! Attól félsz, hogy az a srác mindenáron le akar fektetni? Mert ha igen, előbb fektetem ki őt…

Hamarabb befogta a szám, mint hogy a mondat végére értem volna.

– Elég már! Ha Ryker meghallja, szűzen temetnek el.

Várjunk csak… mi? Ez most komoly?

Haragos pillantást vetett rám.

– Nem hülyülök. Azt hittem, sose találok senkit, aki hajlandó elhívni a bálba. Az összes srác be van szarva tőletek, de ezt most nem hagyom tönkretenni. – Lassan leengedte a kezét. – Épp elég baj, hogy Bash ott lesz Emersonnal, ezért egész este kerülnöm kell a legjobb barátnőmet.

– Szóval szűz vagy?

– Az egészből ennyi jött le?

– Asszem. – Még szép. Emerson másról se tudott beszélni, csak hogy mikor mászik rá végre Bashre, aki a falat kaparja kínjában, hogy Emerson végre betöltse a tizennyolcat. – A megnyilvánulásaid alapján azt gondoltam…

Felhúzta a szemöldökét.

– Mit? Hogy vérprofi vagyok?

– Hogy biztos lábakon áll a szexuális életed. – Rögtön tudtam, hogy Harper ellenem fogja fordítani a szerencsétlen megfogalmazást.

– Ó, nagyon is biztos lábakon áll. Tudom, mit akarok, és azt is, hogyan érjem el, de Ryker, Bash és te – bökött a mellkasomra – elijesztettetek tőlem minden srácot a gimiben, mielőtt elmentetek a fősulira. Ti hárman távol tartottatok mindenkit, mint a villanypásztor, még csókolózni se volt esélyem, szóval most mehetek a bálba nyeretlen kezdőként, de legalább egy olyan sráccal, aki sokkal-sokkal tapasztaltabb… legalábbis a végzős csajok negyede szerint. Szóval ja, picit ideges vagyok a kilátástól, hogy elcseszem, és kiderül, hogy… – Megcsóválta a fejét.

– Hogy szűz vagy. – Máris azon törtem a fejem, kit felejtettünk el halálra rémíteni. Hárman együtt egész alapos munkát végezhettünk abban a gimiben, ahol csak pár százan tanultak. Várjunk… még csak nem is csókolózott?

– Miért hajtogatod folyton?

– Mert az vagy – vontam vállat.

– Már nem sokáig. Megvalósítom a nagy álomrandit. A ballagási bulin túlleszek rajta.

Még hittem is volna neki, ha nem akad el a hangja és nem remeg meg a szája.

– Nem erről álmodik mindenki. Neked is jobb lenne, ha szerelemből tennéd. Annak volna értelme. – És nem is érdemelsz ennél kevesebbet.

– Ahogy te csináltad Angie Crawforddal?

Csak nem féltékenységet éreztem a hangjában?

– Nekem nem ő volt az első.

Nem is a második.

Egy pillanatra eltátotta a száját, majd hirtelen becsukta.

– Hányan voltak előtte? Legalább az elsőbe szerelmes voltál?

Az egyszerű kérdés nem csupán tolakodónak, de túlságosan személyesnek is tűnt.

– Nem – feleltem az igazsághoz híven. – Még sosem voltam szerelmes. – Nem vagyok rá képes. – Szóval ne rólam vegyél példát.

Ha más nem is, ez tökéletesen mutatja, mennyire elcseszett vagyok. Megállás nélkül cserélgetem a csajokat, csak az kell, aki elérhetetlennek tűnik, és mindig én szakítok, mielőtt a másik megtenné.

Ellágyultak a vonásai.

– Hát te legalább nem voltál nyeretlen amatőr, mi? – Kipréselt magából egy kényszerű nevetést. – Neked nem kellett izgulnod a banketten.

– Harper… – suttogtam görcsbe rándult gyomorral. Utáltam, hogy megfelelésből akarja ezt megtenni. – Azt akarod, hogy ez a srác legyen az első… mindened? – Nem törődtem a szívembe nyilalló rossz érzéssel, ami csak a cáfolatra várt.

Tekintete a fal felé rebbent, ahogy alig észrevehetően megvonta a vállát.

– Nem szabadna így érezned. – Gyengéden felemeltem az állát, míg végül találkozott a tekintetünk.

Átkozottul gyönyörűnek találtam. Túl okosnak, túl kedvesnek, túl szenvedélyesnek ehhez a dologhoz. Rohadtul tökéletesnek. Az a srác egy porcikáját sem érdemli meg. Én még úgy se.

– A csókolózás… a szex nem olyasmi, amin túl kell esni. Kölcsönös igény, vágy, szükség. Amikor annyira áhítunk valamit, valakit, hogy képtelenek vagyunk uralkodni magunkon. Ha szerencséd van, az egész a szerelemről szól, és a tested ezt az érzést közvetíti, nem csak végrehajt egy gépies aktust. Ha ennyire ideges vagy, ne vesztegesd az első csókod, se semmid, egy olyan srácra, akinek annyi az összes érdeme, hogy nem szarja össze magát Bashtől vagy Rykertől.

– Vagy tőled – tette hozzá.

Semmi nem jogosított fel erre az ösztönös késztetésre, hogy bármi áron megóvjam.

– Jobban is teszi, ha retteg tőlem. Ha bármi olyat tesz, amit nem akarsz, rohadtul vége az életének. Nem érdekel, hogy Bash és Ryker mit gondol erről. Csak hívj fel, és ott termek, hogy kinyírjam a tagot.

Senki egy ujjal sem nyúlhat Harperhez anélkül, hogy ő ne ezt akarná teljes szívéből. Basszus, senki egy ujjal sem nyúlhat hozzá! Nem mintha bármi befolyásom lett volna erre… Még ha hirtelen minden ösztönöm azt harsogta is, hogy formáljak igényt az egyetlen nőre, akihez tényleg nincs semmi jogom.

– Mutasd meg – suttogta.

– A számom? – A farzsebembe nyúltam a telefonomért.

– Nem. Mutasd meg… a vágyat, a szükséget. Csókolj meg.

Ez. Nem. Lehet. Minden idegszálam megfeszült, ahogy teljes figyelmemmel az ajkára összpontosítottam.

– Harper…

– Mit számít egy kis csók? Ezerszer csináltad már.

Egy kis csók minden, ha rólad van szó.

A logika harcolt az ösztönökkel, és amilyen önző seggfej vagyok, csúfos vereséget szenvedett. Akartam azt a csókot. Én akartam lenni az első, aki megtapasztalja, milyen puhák azok az ajkak, és aki hallja Harper elhaló sóhaját. Én akartam megmutatni neki, milyen jóleső érzés tud lenni egy csók, önmagában is mennyire csodálatos. Én akartam lenni az, akihez e pillanattól fogva mindenkit hasonlít majd – és ezt rohadtul rosszul tettem.

– Kérlek, nem árulom el senkinek – ígérte. – Csak… mutasd meg. Tudom, hogy képes vagy rá. Mi lesz, ha sosem élem át… azok után sem, ami ma este történik? Én… bízom benned. – Elmosolyodott. – Te vagy Knox.

Ó, baszki. Nem tagadhattam ezt a mindent elsöprő vágyat, amikor így nézett rám. A lehetetlen a pillanat tört része alatt vált elkerülhetetlenné.

Akkor se teheted.

– Harper… – Kezembe fogtam arcát, hüvelykujjam lágyan cirógatta a bőrét. – Ez nem helyes…

Lábujjhegyre ágaskodott és lecsapott az ajkamra. Csattanós csókot nyomott rá, összezárt ajkakkal, mielőtt még bármit tehettem volna. Aztán hátrahúzódott, és elkerekedő szemmel és várakozással teli pillantással nézett fel rám.

– Megcsókoltál – mondtam ki lassan. Nekem adta az első csókját. Nekem. Nem a srácnak, aki már elindult, hogy a bálba vigye. Nem bárki másnak a suliból. Nekem.

Egyedül nekem.

– Ahogy mondod. Oké, most már csókolóztam. – Színpadiasan megvonta a vállát.

– Nem, még nem. – Ezért pokolra jutok, de már ez sem számít. Az a szemérmes kis puszi lett a hópihe, amely egy egész lavinát indított el. Nem tehettem mást, csak reméltem, hogy mindketten megússzuk elevenen, és lassan lehajtottam a fejem, hogy egy örökkévalóságra való ideje legyen odébb húzódni. – Még nem.

Élesen beszívta a levegőt, és szempillái reszketve lezárultak, mielőtt megcsókoltam. Úgy siklottam végig az ajkán, mintha miénk lenne a világ összes ideje, és még annál is puhábbnak éreztem, mint képzeltem.

Felsóhajtott, én pedig újra megcsókoltam, gyengéden beszippantottam az alsó ajkát, és engedtem, hogy a nyelvem elidőzzön lágy kerekségén. Még soha senkire nem fordítottam ekkora figyelmet, soha nem élveztem így minden kiszámított és elnyújtott pillanatot, minden lassított felvételre kívánkozó mozdulatot és reakciót. Igaz, még soha nem is csókoltam Harpert.

– Knox… – suttogta, és többet akart.

Megadtam neki, még szenvedélyesebben csókoltam, nyelvemmel bársonyos mélyére hatoltam. Perzselő hőség áradt ki bennem, pörkölte meg az idegeimet, sütötte emlékezetembe az igéző hangot, mellyel a nevem kiejtette. Levegő után kapott, mikor elhaló nyögéssel birtokba vettem a száját, és ujjaim a haja mélyére siklottak.

Nyelvem egybefonódott az övével, és valami édeset ízlelt, amit nem tudtam hová tenni. Nyomban átvette a ritmust, csapongó nyelvével cirógatott és a karomban olvadozott. Tökéletes pillanat volt – már-már mennyei. A forróság addig fokozódott, amíg végül már a mosdópultnak szegeztem, és egész testünkben lángoltunk.

Felnyögött és a nyakam köré fonta a karját, hogy még szorosabban magához vonjon.

Istenem, túlságosan is jó volt. Az egész túlságosan jó, túlságosan sok.

Véget kellett vetnem ennek.

Mikor a nyelve újra utat talált a számba, az önuralommal kapcsolatos gondolatok mind kiröppentek az ablakon. Felfedezőútra indult, én pedig még mélyebben beszippantottam. Azt akartam, hogy megjelöljön magának, és ugyanolyan kétségbeesetten vágyjon birtokba venni, mint én őt.

Valami bizarr módon úgy éreztem, mintha számomra is ez lenne az első csók.

Körmei belevájtak a nyakamba, és ettől kis híján a maradék önfegyelmem is elszállt. Azt akartam, hogy azok a körmök felszántsák a hátamat, és vörös kis barázdákat hagyjanak csupasz bőrömön. Harpert akartam. Egyedül Harpert. Combjával a csípőmön, íjként feszülő testével magam alatt, ahogy eléri a gyönyör csúcspontját. A farkam hevesen lüktetett, ha csak elképzeltem, milyen lenne beléhatolni és megtanítani neki a mozdulatokat, hogy cserébe megtanítson szeretni.

A csók átvette felettünk a hatalmat, ahogy magamhoz vontam, és éreztettem vele, mennyire kívánom. Csípője máris az enyémen őrölt, míg a mellkasomból mély, vadállati morgás tört fel.

Omladozott a maradék önuralmam is, míg olyan magabiztos, hosszú csapásokkal vettem birtokba a száját, ahogyan a testét akartam. Kígyózó nyelvünk egymásba gabalyodott, a csókból érzéki felfedezőút lett a perzselő vágyak lüktető mélységeibe. Az arcát dédelgettem a kezemben, és abban a tudatban billentettem magam felé, hogy ha egyetlen pillanatra is hagynám elkalandozni a kezem, utat találnának ruhái alá, a belőle sugárzó féktelen tűz forrásához.

Ahogy az ajkamat harapdálta és magába szippantott, nem tudtam elfojtani kéjes nyögéseimet. A selyemnél is lágyabbnak éreztem. Megtestesített mindent, amit akartam – és nem kaphatok meg.

Soha.

Véget kellett vetnem ennek az őrületnek.

Lassítottam a tempón, miután minden létező örömet kiszipolyoztam ajkunk egyszerű találkozásából. Majd egy utolsó simogató csókot követően felemeltem a fejem.

– Harper… – Áhítatos fohászként ejtettem ki a nevét, ahogy a homlokához simultam.

– Knoxville... – sóhajtott fel. Keze az arcomat cirógatta, ujjbegyei egyhetes borostámon játszottak.

– Most már csókolóztál. – Minden önfegyelmemet latba kellett vetnem, hogy ne csókoljam meg újra.

Lassan bólintott, miközben az ujjaival kitapintotta felduzzadt ajkait.

– Ez mindig ilyen?

– Milyen? – Én gondolkodni is alig tudtam. Ő vajon hogyan rakott össze egy értelmes mondatot?

– Mintha levegőt se kapnál a másik nélkül? Mintha belehalnál, ha véget ér? Mintha elevenen elégnél? – nyújtotta felém a karját.

Sietve elhátráltam, és nekiütköztem a falnak. Ki kellett jutnom ebből a szűkös fürdőszobából, mielőtt Harper felőrli minden ellenállásomat.

– Ilyen? – kérdezte újra lázas tekintettel.

Hazudnom kellett volna – megmondani, hogy egy csók nem más, csak csók –, de nem ment. Nem ment, hiszen az elmúlt néhány pillanatban az egész világ kifordult a sarkából. Mikor már nem a föld közepe vonzott magához ellenállhatatlan erővel, hanem… ő.

– Nem. – Őszintébb és ártalmasabb szó még nem hagyta el a szám. Súlyos léptek döngtek felettünk, ereszkedtek alá a lépcsőn. Ryker. Tótágast állt a gyomrom. Szétrúgja a seggem, ha így talál minket, méghozzá teljes joggal. – És soha többé nem történhet meg. Köztünk nem.

De ha be is verik érte a képem, minden pillanat megérte.

Harpernek megnyúlt az arca.

– Mi? Miért?

Mert veszedelmes vagy. Mert hatalmadban áll szétszakítani. Mert egyszerre vagy minden, amire valaha vágytam, és semmi, amit megérdemelnék. Mert valami tönkrement bennem, amit te sem javíthatsz meg. Mert Ryker kishúga vagy. Válassz egyet.

– Mert nem lehet – feleltem végül, s azzal szó szerint kimenekültem a fürdőszobából.

Miután végigsiettem a folyosón, a konyhában találtam Rykert.

– Hol voltál, haver? – kérdezte.

– A mosdóban – feleltem.

– Mi ez az arcodon?

A kézfejembe töröltem a szám. Parányi szikrázó pettyek. Harper szájfénye.

– Semmi.

Ryker gyanakvó pillantást vetett rám, majd átrebbent a tekintete a kölyökre, aki épp betoppant a nappaliba. Peckesen járt, amin máskor jót nevettünk volna, de nem most. Vic Donaldson? Ez most komoly? Elsősként ő volt a legidegesítőbb seggfej, és nyilván azóta se változott. Szánalmas idióta. Ráadásul szmokingos idióta – merthogy ő kíséri Harpert a bankettre.

Az én Harperemet.

Nem a tiéd. Oké, de nem is az övé.

Egy szempillantás alatt a kölyök képébe másztam, és teljes magasságomban kihúztam magam.

– Tudod, hogy ki vagyok?

Sértődött pillantást vetett rám, de bólintott. Jólesett a tudat, hogy a hírem még nem halványult el.

– Látod az arcom? – Rámutattam, csak hogy biztosan kövesse a gondolatmenetet.

– Ja, ember, látom – fortyant fel, de közben minden vér kiszaladt a képéből.

– Helyes. Ha egy ujjal is hozzáérsz anélkül, hogy egyértelműen és teljes ítélőképessége birtokában erre kérne, vagy akár csak megfordul a fejedben, hogy bántod, ez az arc lesz a legutolsó, amit látni fogsz, mielőtt élve elföldellek. Vetted?

– Hé… – Ryker a homlokát ráncolva lépett közelebb.

– Megértetted, amit mondtam? – Fehéren izzó féltékenység lüktetett az ereimben.

– Meg – felelt végül a srác.

– Knox! – kiáltott mögöttem Harper.

Néhány percig még Vicre meredtem, hogy lássa, kész vagyok beváltani a fenyegetést, csak azután fordultam Harper felé. A zavarodottság két apró barázdát vont a homlokára, míg az ajka szinte kicsattant a csókunktól.

Ugyanazok az ajkak, amelyeket nemsokára Vic csókol.

Rosszullét rántotta össze a gyomromat.

– Miért? – kérdezte Harper.

Mindketten tudtuk, hogy nem azt kérdezi, miért fenyegetem kínhalállal a kísérőjét.

– Mert Ryker kishúga vagy. – Nem adhattam más választ, ami sértetlenül megőrizte volna a szívemet, és megvédi az övét.

A fájdalmas csalódás olyan gyorsan eltűnt az arcáról, mintha csak képzeltem volna. Kihúzta magát, és kipréselt egy mosolyt.

– Értem. Mehetünk, Vic?

– Dögösen nézel ki – jegyezte meg a srác épp olyan elbűvölően, mint egy részeg útmunkás.

– Kész vagytok, srácok? Megtaláltam a fényképezőgépet! – Mrs. Anders közeledett a lépcsőn.

Lecövekeltem a konyhában Ryker mellett, és míg Mrs. Anders elkészítette azokat a képeket, azt kívántam, bárcsak tequilát kortyolgatnék üdítő helyett. Megfeszült az állam, amikor Vic átkarolta Harpert, és közelebb vonta magához. Az üres ásványvizes palack csikorgott a szorításomban. Ezt nem hagyhattam.

Minden pillanattal egyre hangosabban bömbölt bennem a vadállati késztetés, és végül már teli torokból süvöltött, a bensőmet karmolászva próbált szabadulni, és azt követelte, hogy páros lábbal rúgjam ki Vicet, és magamnak követeljem Harpert.

Tedd meg.

Talán Ryker is megértené. Talán sok szerencsét kívánna. Talán azért nem tudtam elkötelezni magam senki mellett a suliban, mert csak erre vártam – Harperre. Ryker a legjobb barátom, ő jelenti a családomat. Tudja, hogy szántszándékkal sosem akarnék ártani Harpernek.

Szántszándékkal.

Húsz év barátság forog kockán, de most Harperről van szó. Az én Harperemről. Vagy ha nem is az enyém, én az övé vagyok. Oké, lehet, hogy nem vagyok méltó hozzá – a végén csak elcseszném mindkettőnk életét –, de talán mégsem ez a helyzet. Az esély önmagában is megéri a kockázatot.

– Knox? – szólított meg csendesen Ryker, miközben elnézte Harpert és Vicet.

– Mi az? – A pultra tettem az összenyomott palackot, és felkészültem a cselekvésre.

– A legjobb barátomnak, sőt a testvéremnek tekintelek, ezért csak egyszer mondom el.

– Oké. – Résnyire húztam a szemem, amikor Vic a mellkasához vonta Harpert.

– Emlékszel a listánkra? Amikor mindannyian megneveztünk egy-egy csajt, akihez senki sem nyúlhat?

– Ja. – Bash találta ki ezt, és felírta Emersont, mint a csaját, de még évekkel ezelőtt. Hogy mi a büntetés, ha valaki megérint egy tiltólistás lányt? Azonnali kiközösítés a barátságunkból. Nem mintha mi Rykerrel bárkit is lestoppoltunk volna.

– Ideje elmondanom, ki az én választottam. – Máskor könnyed hangja színtelenné vált.

Belenéztem legjobb barátom szemébe, és láttam, ahogy fagyossá válik a tekintete.

– Harper. – Csendesen ejtette ki a nevet, olyan kísérteties nyugalommal, ami arról árulkodott, hogy ebben nem ismer pardont.

A barbár ösztönlény, aki jobban vágyott Harperre, mint az éltető levegőre, fájdalmasan elbődült, mikor Ryker egyetlen éles szóval elmetszette a torkát. Soha nem ismert kín hasított belém és tépte szét minden sejtem, amíg végül már azt hittem, véres masszává olvadok.

– Érted, amit mondok? – húzta össze a szemöldökét.

Ennyi év alatt, mióta barátok voltunk, soha nem kért tőlem semmit. Kérni most sem kért. Követelt. Ultimátumot adott.

Tekintetem egy pillanatra megakadt Harperen, aki éppen új pózt vett fel egy másik fotó kedvéért. Olyasvalakit láttam magam előtt, akit nem érdemeltem meg. A pokolba is, Ryker mindenkinél jobban ismert. Ha valahogy kiolvasta a tekintetemből az érzéseimet, mégis úgy gondolta, hogy nem vagyok elég jó a húgához, akkor nem is voltam az.

– Knox? – kérdezte sürgetően.

Teljes mozdulatlanságba kövültem, és némán felsikoltottam, mikor Harper vetett felém egy utolsó pillantást, mielőtt Vic kikísérte volna. A külső ajtó brutális erővel csapódott be, és a szívem kihagyott egy ütemet, amint a lehetőség – mindaz, ami történhetett volna – végérvényesen semmivé foszlott.

Harper sohasem lesz az enyém.

– Megértettem.

Második fejezet

Harper

HÉT ÉVVEL KÉSŐBB

Ebben a kisvárosban, a coloradói Legacyben egy kicsit mind sérültek vagyunk. Persze mindent jótékonyan elfed az új festék, az új homlokzat, az új minden, de elég csak megkapargatni a felszínt, hogy előtűnjenek az üszkös maradványok. Az emberek, az épületek, a város – ilyen vagy olyan formában, de mind újjáépültünk, újjászülettünk, újjáéledtünk.

Csak nem feltétlenül erősebben.

– Szia, Lisa! – szóltam a telefonba, hogy egy harmadik üzenetet is hagyjak, miközben felnéztem az órára. Délután hat. – Harper vagyok… megint. Hívtam a bisztrót, de Agnes azt mondta, már három körül eljöttél. Remélem, nem bánod, hogy Cherry idehozta Jamest. A lényeg, hogy mindkét fiú nálam van, és szeretném tudni, mikor jössz értük. Csörögj rám, ha ezt megkapod, oké? – Letettem a telefont, sóhajtottam egy nagyot, és bezártam az óvoda hátsó ajtaját. Ez volt az egyetlen sértetlen épület az Oak Avenue-n, mert tavaly, a mesterdiploma megszerzése után építtettem.

Lisa is a sérült emberek közé tartozott, aki a tűz után többé nem talált magára. Már attól összetört, hogy az első férje odaveszett a hegyen apával és a Legacy Hotshot-csapat többi tagjával, de amikor a második férje is faképnél hagyta, mielőtt még megszülte volna Liam kisöccsét, menthetetlenül elnyelte őt a mélység.

– Miss Anders! – kiáltott fel Liam, aki az asztalnál színezgetett, lábánál nyolc hónapos testvérével, Jamesszel.

– Igen, Liam? – hajoltam le az ötéves gyerekhez.

– Éhes vagyok. – A tányérnyi barna szemek felém rebbentek, majd le Jamesre, mielőtt sietve visszatértek volna a Pókembert ábrázoló rajzához.

– Tudod, mit, cimbi? Én is. Mi szólnál hozzá, ha kerítenék valami rágcsát, amíg megjön a pizza, azután elintéznék pár hívást? – borzoltam fel sötétbarna haját.

Bólintott.

Kihalásztam néhány zacskó halacskakekszet a fiókomban őrzött vésztartalékból, azután megtorpantam, és elővettem még egyet. Liam folyton éhes volt, és nem óvodás módjára, hanem úgy, ahogy senki sem gondol bele szívesen. Ahogy én mégis folyton erre gondoltam.

A gyámhivatal mindenesetre megnyugtatott, hogy Lisa és a fiúk szem előtt vannak.

Kinyitottam három zacskót, és belepréseltem magam az óvodásoknak szánt székbe, hogy leüljek Liam mellé. Kivárta, amíg adtam egy kekszet Jamesnek, és egyet a saját számba is belepottyantottam, csak azután vette el a magáét.

– Pókember? – kérdeztem mosolyogva, míg a fél szemem Jamesen tartottam, aki nagy barna babaszemével csodálkozva nézett fel rám, és duci kezében a rágókát szorongatta, amit a pelenkásszütyőjében találtam. Nem ismertem nála cukibb kisbabát.

Liam bólintott, és tovább ropogtatta a kekszet, miközben pirosra színezte Pókember öltözékét. Mikor a többiek nem látták, minden falatot úgy kezelt, mint a legfinomabb ínyencséget, nem csupán felfalta, ami a szeme elé került.

Már csak ezért is felkínáltam Lisának az ingyenes napközit. Óvó néniként senkivel sem tehettem volna kivételt, mégis megtettem – éspedig Liammel. Aki egy eszes, érdeklődő és kedves kiskölyök volt, olyan mosollyal, aminek a kiérdemlése büszkeséggel töltött el.

Most lecsusszant a székből a szőnyegre, és James kezébe nyomott egy másik kekszet, aki tüstént megjutalmazta egy kivehetetlen gügyögéssel és egy kétfogas vigyorral.

– Nesze, pajti! – tette hozzá, egy ötéveshez képest kissé koravén hangon. – Már egész szépen rág – biztosított engem egy biccentéssel.

– Az biztos, hogy te is szépen gondoskodsz róla. – Oké, a srác teljesen leolvasztotta a szívem.

– Hol az anyukám? – törte is össze azonnal.

Sose hazudj egy kölyöknek. Sose hazudj egy kölyöknek. Ezt a mantrát ismételgettem magamban.

– Nem tudom pontosan, de már hívtam. – Próbáltam könnyed hangot megütni.

Kétkedő pillantást vetett rám, de közelebb húzta Jamest, és egyenként a szájába nyomta a megmaradt halacskakekszeket.

Hol lehet Lisa? Oké, néha előfordult, hogy késett, de olyankor mindig telefonált.

– Tudod, szerintem nem kéne tárva-nyitva hagynod a külső ajtót – hallottam Emersont, amint besétált az utcáról, karján a pizzásdobozokkal és két bevásárlószatyorral.

– Én megmentőm! – Felpattantam, hogy elvegyem a dobozokat a legjobb barátnőmtől.

Letette a szatyrokat a gyerekléptékű asztalra.

– Szia, Harper! – ölelt magához. Télikabátján éreztem a kora áprilisi hideget. – Gond van?

– Nem nagy ügy, de azért kösz a segítséget. – A bátyám, Ryker mellett, akinek nem sok hasznát vettem, ha elhívták egy tűzhöz, Emerson volt a legbiztosabb támaszom.

– Ó, már látom, hogy egészen aprók. – Elvigyorodott, és intett két kis porontyomnak. – Lisa kölykei? – kérdezte, miközben kibújt kabátjából, az egyik alulméretezett székre terítette, és vigyázott, nehogy kárt tegyen hosszú, barna hajában.

A kisváros már csak ilyen. Mindenki ismer mindenkit.

– Ja. Liam és James. A kicsi beceneve Jamie. – A baba menten elvigyorodott.

– Hát sziasztok! Emerson vagyok. – Mindkettőjüknek küldött egy-egy sugárzó mosolyt, majd félrevont. – Mi történt? Nem mintha nem szívesen lennék pizzafutár…

– Nem tudom, mi van Lisával, és nem szívesen hívnám Elliotot. – A torkom is elszorult a gondolatra.

Emerson lassan bólintott, és megnyúlt az arca, ahogy futó pillantást vetett a fiúkra.

– Megértem, de ha nem változik a helyzet, kénytelen leszel.

– Tudom. – Tényleg, tényleg nem akartam ezt. Imádtam a nálam alig egy évvel idősebb Elliotot, aki soha nem tanúsított irántam mást, csak megértő kedvességet, de ettől még Legacy két szociális munkásának egyike volt, és nem szerettem volna, ha a gyámhivatalnak kell gondoskodnia a két kiskrapekről.

– Éhes vagy, kishaver? – kérdezte Emerson Liamtől, ahogy visszatértünk az asztalhoz.

Liam nem felelt, csak a pizzásdobozokat és a szatyrokat méregette.

– Bocs, de Liam nem egy szószátyár kölyök.

– Nem is vettem magamra. – Emerson papírtányérokat vett elő a szatyorból. – Őszintén szólva örültem, amikor hívtál. Bash kimarad éjszakára, és már nem is tudom, mikor találkoztunk utoljára. – Összeütötte velem a csípőjét, ahogy elvettem a tányérokat és feltéptem a fóliát.

– Tudod, van, akinek kicsit tömény ennyi romantika – incselkedtem vele, mialatt felnyitotta mindkét pizzásdobozt.

– Jó, jó… – forgatta a szemét, pedig nem nehezteltem a boldogságáért. Ő és Bash egyaránt megküzdött érte, és tényleg örültem nekik, de mióta a hotshot-csapat hazaköltözött, és az első idényére készülődött, ők ketten mintha teljesen összenőttek volna. – Te is megpróbálhatnál ám ismerkedni. Oké, ez a hely minden idődet felemészti, de azért zajlik odakint egy élet.

Nekem valahogy sosem ment az ismerkedés, és Richard se hiányzott annyira, hogy a szakításunk óta eltelt egy év során mindenáron pótolni akarjam. Ha őszinte akarok lenni, korábban is csak azért kellett, hogy elfelejtsem… őt.

Knoxot. Már attól is görcsösen szorongattam a tányért, ha csak eszembe jutott.

– Szalámisat vagy sajtosat, Liam? – kérdeztem.

Liam vetett egy pillantást Emersonra, majd a pizzára, de még nem kelt fel a szőnyegről.

– Oké, akkor legyen egy-egy szelet mindkettőből? – A papírtányérra tettem a pizzaszeleteket, a tányért pedig az asztalra, miután óvatosan arrébb csúsztattam a pókemberes rajzot.

Liam nem nyúlt a tányérért, pedig le sem tudta venni róla a szemét.

Ez Emersonnak is feltűnt. Felém fordult, nagyot sóhajtott, és előásott a szatyorból néhány műanyag ételtartót.

– Figyu, Liam. A testvérednek is hoztam ám enni. Elárulod, mit szeret a legjobban?

Liam hirtelen felvillanyozódott, és talpra ugrott, hogy összeválogassa a kisöccsének az ételt. Gondosan megetette Jamest, mielőtt beleharapott volna a saját pizzájába. Azután mohón felfalta az egészet.

– Ez olyan szép – jegyezte meg Emerson elcsukló hangon, míg elnézte Liamet, aki épp letépett egy újabb szelet szalámis pizzát.

– Az bizony – helyeseltem, és megtöröltem James pirinyó száját, miután letelepedtem mellé a szőnyegre. – Liam az ő a nagy és okos testvére.

– Erről jut eszembe, van híred arról, hogy mikor jön haza Ryker? – kérdezte Emerson egy falatka sajtot rágva.

– Nem tudni. Még Wyomingban van.

Egy hónapot adott az előző csapatának, mielőtt hivatalosan is áttette a székhelyét Legacybe, de egy korán jött tűz váratlanul érte és keresztülhúzta a számítását. Elszorult a torkom. Nem féltem a tűztől – abban edződtem –, de szabályosan rettegtem attól, hogy ugyanúgy elveszíthetem a bátyámat, mint az apánkat.

Főként most, amikor a következő nemzedék újraalakította a hotshot-csapatot, ami lekötötte őt – lekötötte mindannyiukat.

– Kettőt se pislogsz, és újra itt lesz. Addig nála laksz? – nyújtott felém egy szelet szalámis pizzát. Közelebb hajoltam, és beleharaptam, miközben tovább etettem Jamest.

– Kösz – bólintottam. – Most azt mondják, két héten belül helyreállítják az összes árvízkárt. – Jamie marokra fogta és szájába vette a hajam. – Hé, ezt nem szabad! – szóltam rá kedvesen, és mosolyogva elcseréltem a hajam a cumisüvegre, amit Cherry csomagolt a szütyőjébe. Mindkét kezével megragadta, és rácuppant. – Hogy áll a fiúklub?

– Végre elkészült – felelte Emerson, aki azért mondott fel a városházán, hogy a hotshot-csapatnál dolgozzon. – Ideje is volt, a jövő hónaptól már teljes lesz a létszám. Még idén fel kell állítanunk a csapatot, és meg kell szereznünk a minősítéseket, márpedig az év gyorsan elrepül.

– Bash és Ryker majd gatyába rázza a csapatot. – Vetettem egy pillantást a telefonomra. Lassan hét óra lett. Ne telefonálj. Még ne. Lehet, hogy Lisának lerobbant az autója, vagy csak lemerült a telefonja. Kismillió oka lehet a hallgatásra – bár egyik se valami jó.

– Meg persze Knox – tette hozzá Emerson. – Figyu, lassan muszáj lesz telefonálnod…

– Tudom. – Elengedtem a fülem mellett az első mondatot, és az ölembe vettem Jamest, hogy kényelmesebben üljön.

Kék fények villództak az ablakok mögött. Ahogy táncoló árnyakat vetettek a falra, mindketten egyszerre kaptuk a fejünket az ajtó felé. Görcsbe rándult a gyomrom.

– Jaj, ne…

Három kopogás hallatszott.

– Menj csak, én itt maradok velük. – Emerson megnyugtató mosolyt vetett Liamre, miközben Jamie-ért nyúlt.

– Ne, majd én fogom. – Liam a szőnyegre ült, és a karját nyújtotta kisöccséért.

Sokatmondó pillantást vetettem Emersonra, és átadtam Jamie-t Liamnek, majd az ajtó felé indultam. Minden lépésnél úgy éreztem, mintha szorítóba fognák a mellkasom. A rendőrök felbukkanása semmi jót nem ígért. Reszkető kézzel nyitottam ajtót, és a küszöbön Elliotot pillantottam meg, a kíséretében két helyi rendőrrel, Bobbyval és Kadennel. Alig pár évvel lehettek idősebbek Rykernél.

Elliot ajka vékony vonallá préselődött, összevont szemöldöke közt éles ránc hasított a homlokába.

– Uramisten… – suttogtam, hogy a kölykök ne hallják. – Lisa az? Jól van?

Elliot nagy levegőt vett.

– Baleset történt, Harper. A rendőrök a 192-es út mellett találták meg a kocsiját. Úgy tűnik, valamilyen szer befolyása alatt vezetett…

– Ennél többet nem mondhatunk – szakította félbe Bobby.

– De jól van? – A gombóc a torkomban elzárta a levegő útját.

– Nem élte túl – felelte fejcsóválva Elliot.

Betapasztottam a számat a tenyeremmel, próbáltam magamba fojtani a zokogásom.

Elment.

Lisa meghalt.

Liam és James hiába várja az édesanyját.

– A fiúkért jöttetek. – A mellkasom satuként szorította a szívemet, amely végül már moccanni se bírt.

Elliot bólintott.

– Most már nincs senkijük – suttogtam. – Lisa szülei nem élnek, és senki sem tudja, hol az apjuk. Még jóval James születése előtt lelépett.

Mi lesz most velük?

– Tudom – felelt Elliot csendesen. – Bemehetünk?

Bólintottam és félreálltam az útjukból. A rendőrök mellett eltörpültek az apró bútorok.

– Szia, Elliot! – köszönt Emerson, miután komor tekintettel összenéztünk.

– Emerson… – Elliot kierőszakolt magából egy halvány mosolyt.

Hirtelen újra tizennégy éves lettem, mint amikor megtudtam, hogy apám többé nem jön le arról a hegyről. Hogy a legjobb barátnőm, Emerson is elveszítette az édesapját. Knox is az övét. Lawson az anyukáját. Bash az apját. Bishop, River… Az egész legacyi hotshot-csapat áldozatul esett a szörnyetegnek, amely ellen egész életében küzdött.

Fojtott csendben figyeltem, ahogy Elliot tapintatosan közli a hírt Liammel. Láttam eltorzulni a kis arcát a teljes értetlenségtől és a felfoghatatlan veszteségtől.

Lerogytam mellé a szőnyegre, hogy szorosan magamhoz öleljem, és gyengéden ringatni próbáltam. Ernyedten simult hozzám.

Élénken emlékeztem erre az érzésre, pedig mennyivel idősebb voltam Liamnél! Hogyan dolgozhat fel ötévesen egy ilyen hírt? Miközben az egész világa a feje tetejére áll, mint egy könyörtelenül megrázott hógömb?

– Ami azt jelenti, hogy keresnünk kell egy helyet, ahol ma éjjel alhatsz, oké, kispajtás? – jutott a végére Elliot.

Liam szeme elkerekedett a szörnyülködéstől.

Hová vihetik? Ki nem állja az idegeneket. Könnyek perzselték a szemem, ahogy közelebb vonta magához Jamie-t. A kisbaba kivégezte a cumisüveget, mintha mi se történt volna.

– Jamie-vel együtt? – kérdezte Liam vékony, mégis erős, túlságosan erős, hangon.

Elliot nehezen találta a szavakat.

A felismerés lavinaként zúdult rám, és végül teljesen maga alá temetett.

– Együtt maradnak, ugye? – kérdeztem felvont szemöldökkel.

Elliot a tekintetével könyörgött, hogy értsek meg valamit, amit láthatóan nem értettem.

– Sajnos nem ilyen egyszerű a helyzet. – Felnézett a rendőrökre. – A Clark fiúk gyámhatósági felügyelet alá kerülnek. Most már visszatérhetnek az őrsre.

Nem ilyen egyszerű? Ez meg mi az ördögöt jelent?

Bobby és Kaden biccentett és távozott, mindketten szemmel láthatóan feldúlt állapotban.

– Mit jelent az, hogy nem ilyen egyszerű? – kérdeztem.

Elliot vetett egy pillantást Liamre, majd intett, hogy kövessem a szoba túlsó végébe.

– Majd én vigyázok rájuk. – Emerson leült Liam másik oldalára.

– Mindjárt jövök – ígértem Liamnek, mert amikor talpra állt, láttam, hogyan húzódik el Emersontól. Követtem Elliotot, aki a kiságyaknál állt meg, ahonnét ráláthatott a fiúkra, de azok remélhetőleg nem hallottak minket. – Együtt maradhatnak, ugye? – Összefontam a karomat a mellkasomon.

Elliot jól láthatóan összerezzent.

– Pendridge-ék a héten Milwaukeeban vannak, meglátogatják a dédunokájukat.

– Azt mondod, ők az egyetlen nevelőszülők egész Legacyben? Nem beszélve arról, hogy már vagy százévesek? Hogyan bízhatnál rájuk két kiskölyköt?

– Hetvenesek, és nagyon is jól tartják magukat – szabadkozott Elliot. – Évek óta nem történt olyan, hogy egy gyerek ne a rokonaihoz került volna. Nincs más. Errefelé nem állnak sorba az emberek, hogy nevelőszülők lehessenek, Harper. – Felsóhajtott, és megdörzsölte az orrnyergét. – Gunnisonba kell küldenünk a fiúkat, amíg Pendridge-ék visszatérnek, és az ottaniak előre szóltak, hogy szét kell őket választaniuk, legalábbis erre a hétre. Nincs olyan család, amelyik mindkettőt elvállalná.

Fájdalmas görcsbe rándult a gyomrom.

– Ne! – A fiúk felé rebbent a tekintetem. Liam nem nézett felénk, se máshová, csak tovább ringatta Jamest, míg Emerson halkan gügyögött hozzá. – Nem választhatják szét őket.

Amikor apám meghalt, én legalább együtt maradhattam anyámmal. Rykerrel.

Lángolt a szemem, és elhomályosult előttem a világ.

– Harper…

– Nincs senkijük. – Elcsuklott a hangom, ahogy az első könnycseppek aláperegtek az arcomon. Dühösen letöröltem őket.

– Tudom, hogy ez nem igazság.

– Hát nem is!

– Csak egy hétre, vagy amíg megtaláljuk Nolant.

Az apjukat.

Liam összeomlik, ha elválasztják Jamestől. Ez nem történhet meg. Nem tudhatom, kijönnek-e majd Pendridge-ékkel, de csak egyetlen hetet kell várnunk, hogy kiderüljön. Csak ezt a hetet kell átvészelniük.

Mintha egy hét nem törhetné meg őket… Testem minden porcikája arra biztatott, hogy tegyek valamit – bármit –, amivel megakadályozom ezt.

– Majd én befogadom őket – bukott ki belőlem.

Emerson felkapta a fejét, és a szeme akkorára kerekedett, mint a telihold.

– Hogy mi? – Elliot úgy meredt rám, mintha megháborodtam volna.

Talán így történt, de ha egyszer nekem hatalmamban áll segíteni, így is teszek.

– Ismeritek a hátteremet, és nem ez volna az első eset, hogy egy tanár befogadja egy elárvult diákját. Legalább erre az egy hétre. Azután ha majd Pendridge-ék visszatérnek, találunk valami állandó megoldást.

Elliot vetett egy pillantást a fiúkra.

– Hol tudsz elszállásolni két kisfiút? Külön-külön szobába? Ki is kéne mennünk hozzád, hogy elkészítsük a környezettanulmányt. – Felhúzta a szemöldökét. – Már holnap.

Ó, baszki. Ez nemcsak érzelmi, de logisztikai kihívás is.

Ryker egyszobás legénylakása nem elég nagy, a gyereknevelésre alkalmas légkörről nem is beszélve. Emerson felmondta a lakásbérletét, amikor a múlt hónapban összebútorozott Bashsel.

– Nem is tudom… – Megráztam a fejem, és kétségbeesett pillantást vetettem Emerson felé, mintha tőle várnám a választ.

– Éppenséggel lenne egy hely – mondta Elliotnak. – Négy háló, közel négyszáz négyzetméter. Tökéletes.

Pislogtam, és nem értettem, mégis mi az ördögről beszél.

– Nem, nem! – szorult el a torkom. – Arról szó sem lehet. – Csak egyetlen házról beszélhetett.

Emerson felszegte az állát.

– Nincs más, ha meg akarod tartani őket. Csak egyetlen hétről van szó, nem igaz? A ház teljesen elkészült, be van bútorozva, és a gazdája még egy hónapig nem veszi birtokba. Fogadd el. Fogadd be őket. – A fiúk felé intett. – Tudod, hogy ő is igent mondana.

Knox háza. Amit hét hónappal korábban kezdett építeni, miután a városi tanács áldását adta a Legacy Hotshot-csapat újjáélesztésére. Ahol élni akart, miután hazatért.

– Hol van ez a ház?

– Phoenix Point háromszázhuszonnyolc – felelte Emerson.

– A hotshot-negyedben? – Elliot szemöldöke az égbe szökött, ahogy lejegyezte a címet.

– Ja. – Nem vettem le a tekintetem Liamről és Jamesről. Menni fog. Lehet, hogy az ideg-összeroppanás fenyeget a gondolattól, hogy fel kell hívnom Knoxot, de Emersonnak igaza van. Ha nem akarom, hogy szétválasszák Liamet és Jamest, nincs más megoldás.

– Figyu, Harper, én melletted állok. – Elliot elővette a telefonját. – Bármire hajlandó vagyok, hogy együtt tartsuk a fiúkat, de biztos vagy benne, hogy már ma este be tudod fogadni őket? – lágyult el a hangja.

– Egy pillanat. – Megnyitottam a szöveges üzeneteket.

Emerson hamarabb mellettem termett, mint hogy elkezdtem volna gépelni.

– Majd én felhívom. Nem muszáj neked.

– Ha én akarom kölcsönkérni a házát, nekem is kell megkérnem. – Hüvelykujjam egy pillanatra megremegett a kijelző felett, ahogy mindig, amikor eszembe jutott, hogy ráírok, aztán mégse tettem. Ami gyakran előfordult.

– Bele fog menni – biztatott Emerson.

– Tudom. Pont ettől olyan nehéz. – Legalább írhattam, így nem kellett hallanom a hangját, amitől egy pillanatra mindig megállt a szívem.

ÉN: SZIA. KÉRNÉK EGY SZÍVESSÉGET.

A három kis pont megjelent a kijelzőn. Máris visszaírt.

KNOX: MONDJAD.

Istenem, ez annyira rá vall! Minden szempontból tökéletes, de leginkább azokban a dolgokban, amik igazán számítanak. Összeszorult a gyomrom, míg begépeltem a kérésem.

ÉN: KÖLCSÖNKÉRNÉM A HÁZADAT.

Újra az a három pont.

KNOX: A NYITÓKÓD 1208.

A szemöldököm felugrott a mennyezetig, miközben a szívem elolvadt, ahogy Knox közelében mindig.

ÉN: NE MÁR. NEM IS AKAROD TUDNI, MIRE KELL?

KNOX: TÖKMINDEGY.

ÉN: ÉS HA CSAJBULIT AKAROK TARTANI?

KNOX: BÁRSZEKRÉNY AZ ALAGSORBAN. MOST NINCS IDŐM CSETELNI. CSAK ÜSD BE A KÓDOT.

ÉN: KÖSZÖNÖM.

KNOX: SZÓRA SEM ÉRDEMES.

Komolyan gondolta, hogy szóra sem érdemes. Volt egy csomó más dolog is, amire nem pazaroltunk szavakat. Soha. Mintha meg sem történt volna.

– Akkor ez eldőlt. A Phoenix Point háromszázhuszonnyolcban leszünk – csúsztattam telefonomat a farzsebembe.

– Szóval… – Elliot sokatmondó pillantást vetett rám a jegyzetfüzet felett.

– Szóval… – ismételtem. Ez a helyzet a kisvárosokkal.

Füttyentett egyet.

– Tuti biztos?

– Tuti. – Úgy látszik, csak ennyire telt tőlem: hogy az ő szavait visszhangozzam.

– Ám legyen – bólintott Elliot. – Normális körülmények közt nem tennék ilyet, mert se tulajdonosa, se bérlője nem vagy az ingatlannak, de ezekben a körülményekben nincs semmi normális. A fiúknak összecsomagoltam ezt-azt Lisa lakásán, ott van minden a kocsiban. Alá kell írnod néhány papírt, de máskülönben a környezettanulmányig jók vagyunk. A folytatást pedig meglátjuk, miután Pendridge-ék hazajöttek.

Szédelegve bólintottam, pedig időközben megérett bennem az elhatározás, amitől erősnek és tettre késznek éreztem magam. Eltökéltnek. Ezeket a fiúkat nem fogják szétválasztani vagy idegenekhez küldeni. Aznap este, amikor elveszítették az anyjukat. Nem, ha rajtam múlik.

– Oké. Akkor intézzük el a papírmunkát.

Harmadik fejezet

Harper

Fülsértő hang hallatszott, mire lecsaptam a telefonomra, hogy kikapcsoljam az ébresztőt. Mi a frászért állítottam be háromnegyed hatra?

Várjunk csak. Ez nem a riasztó… Ez James!

Oké, megvan. Előző este befogadtam a fiúkat.

Basszus. Kulcs.

Kipattantam a vendégszoba kétszemélyes ágyából, és kidörzsöltem az álmot a szememből, miközben végigbotorkáltam a folyosón.

– Sajnálom. – Liam cérnavékony hangon szabadkozott, és elkerekedő szemmel nézett fel rám, ahogy a járóka fölé hajoltam. Emerson megmentett, és idehozta a járókát a többi holmival együtt, míg én aláírtam az ideiglenes nevelőszülői papírokat.

– Nem a te hibád, cimbi. – Beletúrtam sötét hajába. A tenyeremhez simult, ahogy az oviban is, ami reményt adott, hogy nem fog kizárni az életéből.

Kapkodva tisztába tettem Jamest, aki megállás nélkül bömbölt, azután lementünk a lépcsőn a nappaliba.

– Nagyon nagy ez a ház – nézett körbe csodálkozva Liam.

– Bizony az – helyeseltem, miközben a konyha felé tartottam. Egyenesen hatalmas egy olyan fickó számára, aki égre-földre esküdözik, hogy sosem lesz családja.

– El tudom készíteni a tápszert. – Liam elvette tőlem a sárga dobozt, a babavizes palackot és a cumisüveget, mielőtt még tiltakozhattam volna. – Mindig én csinálom. Jó vagyok benne.

– Oké. – Igyekeztem uralkodni a hangomon, míg ő máris kimérte a tápszert az üvegbe. Ösztönösen át akartam venni tőle, hogy ne neki kelljen ezzel – se mással – foglalkoznia, de azt is tudtam, hogy nem sok biztos pont maradt az életében. Szüksége van rá, hogy gondoskodhasson Jamesről. Hogy legalább ez ne változzon.

– Mi lenne, ha addig én is készítenék valami reggelit? – ajánlkoztam. – Em hozott Lucky Charmst.

– Az jó lenne. – Összeráncolta homlokát, úgy összpontosított, míg kitöltötte a vizet, nehogy egyetlen csepp is mellémenjen.

James elrágódott egy hajtincsemen, míg kiöntöttem a gabonapelyhet, és újfent hálát rebegtem, amiért Emerson tegnap este gondoskodott mindenről. Amint James kiürítette a cumisüveget, visszafordultam Liamhez.

– Tudod, ettől még Miss Anders maradok. – Felültettem egy székre a konyhapult mellé. – Vagy szólíthatsz Harpernek is, ha akarsz.

Bólintott, de tovább vadászott a pillecukorra a táljában.

Bepattintottam egy tölthető kapszulát az új Keurig kávéfőzőbe, és kiválasztottam a beállítást. Míg lefőtt a kávé, kezemmel végigsimítottam a galambszürke gránitpulton. A munkák egy hónapja befejeződtek, és a kivitelező tényleg kitett magáért. A ház kellően hagyományosnak tűnt, mégsem hatott túlzsúfoltnak. Kellően modernnek, mégsem ridegnek és sterilnek.

A masszív, férfias berendezési tárgyak is kényelmesnek tűntek, élen a pihe-puha bőrkanapéval és a tévével, amely még egy moziteremből se lógott volna ki. A falakat viszont jobbára csupaszon hagyták, és dísztárgyak mutatóban sem akadtak. Hiányzott minden személyes jelleg. Semmi sem utalt a ház lakójára, aki nem is lakott itt – egyelőre. Viszont egy hónapon belül hazatér Legacybe.

Ez most mindegy. Maximum egy hétig leszel itt, azután a lábad se teszed be ide többé.

Ha már szóba került az óriástévé, elrebegtem egy néma fohászt, hogy be legyen állítva. Miután szerencsésen találtam egy rajzfilmcsatornát, beültettem Jamest a rugós babahintába, amit Emersonnal előző este egy pohár bor mellett szereltünk össze, miután a kölykök elaludtak.

– A Mancs őrjárat oké? – kérdeztem Liamet.

Lelkesen bólogatott, és besüppedt a tömött párnák közé, a Jameshez legközelebbi helyet foglalva el a kanapén.

Várjunk csak… Szabad tévézniük ilyen korán reggel? Nem én mondogatom mindig a szülőknek, hogy csökkentsék a képernyőidőt? Az ég szerelmére, alig hat óra van, és még nem is kávéztam! Biztos létezik valami kivétel az olyan szülők számára, akik négy órát se aludtak…

Tejszínt és cukrot tettem a kávéba, azután lábujjhegyen átosontam a földszinten, mintha csak bajban lennék, és bármikor lebukhatnék. Előző este teljesen lekötött a fiúk elhelyezése, ezért nem maradt időm az alaposabb felfedezésre. Hogyan lehetséges, hogy még az alaprajz is rá emlékeztet? Nyílt terek a barátok fogadására, zárt folyosók a személyesebb dolgozószoba felé…

A galériás nappali felnyúlt a második szintig, akárcsak a panorámaablakok, melyeken át lélegzetelállító panoráma nyílt a völgyre és a fölé szökő hegycsúcsokra. A tűz után maradt tájseb a legközelebbi hegy oldalát csúfította el. Kiserkent néhány új fenyő, itt-ott a nagy túlélőket is látni lehetett, de sokkal több csonk árválkodott a fák helyén, melyeket aznap felemésztett a tűz.

Még a kilátás is Knoxra vall: leírhatatlanul szép, a leplezetlen károk mégis arra figyelmeztetnek, hogy sosincs teljes biztonságban. Mindig lesz egy része, amely alkalmas körülmények közt kész lángra lobbanni.

Végül ki áll majd itt mellette? Ki nézi, ahogy évek múltán a sebek fokozatosan eltűnnek a kisarjadó új élet alatt? Két dolgot előre tudtam a leendő feleségéről: hogy hihetetlenül szerencsés, és hogy máris utálom. Ha Knoxról van szó, az érettség nem az erősségem.

Bemerészkedtem az irodájába, megcsodáltam a bútorok letisztult vonalait és a polcokon sorakozó, bőrbe kötött klasszikusokat, miközben azon tűnődtem, ki lehet a belsőépítésze. Még most is Kaliforniában lakik, de a hely máris kulcsrakész a felhúzott ágyneműktől egészen a konyhaszekrényben kiállított tányérokig.

Olyan, mintha semmit se mentene át Kaliforniából.

Ujjaim elkalandoztak az íróasztal peremén, ahogy a kávémat kortyolgattam, azután felhúztam a szemöldököm, amikor pillantásom a szemközti fal fotógalériájára siklott.

Mintha elektromágnes lenne, úgy vonzott magához az egyetlen fénykép, amely csak őt ábrázolta. A lélegzetem is elakadt: igen, ennyire elkápráztatott. Gyönyörű arcán szokás szerint ott volt az a csibészes mosoly, a napfény átszűrődött világosbarna haján, melyet összekormozott a nemrég eloltott tűz, és a hóna alatt szorongatta a sisakját. Miért kell ennyire észvesztően dögösnek lennie? Csak remélni mertem, hogy nem fogom tátott szájjal megbámulni, ha a jövő hónaptól teljes életnagyságban is láthatom.

Milyen lesz, ha végleg hazaköltözik? Továbbra is úgy kezel majd Ryker jelenlétében, mint egy bosszantó kishúgot? A csapat, ha lehet, még közelebb hozza őket, de ha akarnának, se léphetnének ki, hiszen ezen múlik a hotshot-csapat fennmaradása.

Hatvan százalékban az eredeti tagok gyerekeiből kell állnia, a városi tanács ezt a feltételt szabta, mikor Bash, Ryker és Knox ajánlatot tett a Legacy Hotshot-csapat újjáélesztésére. Állítólag azért, hogy garantálja a megmaradt családtagok támogatását, de a városnak persze megvan a magához való esze. A feltétel félig elrettentés, félig PR-fogás, de a lényeg, hogy meg kell lennie a hatvan százaléknak, ezért most mindenki hazatér, hogy beálljon az apja helyére.

És hogy a családi hagyomány nevében megkísértse a sorsot.

Az ostoba szívem most is olyan hevesen vert, mintha még éretlen gimis lennék, aki egy egész füzetet teleírt kettőnk egymáshoz ragasztott nevével. Utáltam, hogy ennyire hiányzik, és pontosan meg tudom mondani, hány napja jött haza utoljára. Utáltam, hogy így érzek iránta, és megrémítettek az álmaim, melyekben egy szenvedélyes csóknál sokkal több minden történt. Utáltam, hogy belezöldülök a féltékenységbe, ha valami random csaj felbukkan az Instagramján.

És ez még távolról sem fejezi ki, hogy igazából mit érzek iránta.

Mármint hogy fülig szerelmes vagyok ebbe az arrogáns seggfejbe, amióta csak tudom, mit jelent ez a szó.

Miközben egy senki és semmi vagyok a szemében, aki még egy kósza pillanatra se villan fel a szexuális radarján.

Nem vagyok több számára, csak a legjobb barátja kishúga.

Na, ezt mindennél jobban utálom.

Hátrahagytam érzéseimet az irodában, és becsuktam az ajtót, hogy visszatérjek a nappaliba, ahol a fiúk békésen tévéztek. Liam kis feje ide-oda járt, mintha teniszmeccset nézne, míg nem messze tőle James boldogan kalimpált.

Ha csipkedem magam, felosonhatok az emeletre, felvenni legalább egy melltartót, mielőtt a kölykök kezdenének túl izgágák lenni. Az ujjatlan kis pizsamafelsők nem állnak túl előnyösen a D kosárméretű csajokon.

Mintha csak erre várt volna, James felsírt, és fájdalmas hangja visszhangot vert az egész nappaliban. Felvettem, magamhoz öleltem és a hátát cirógattam, de a bömbölése nem csillapodott. Ha lehet, csak még erősebb lett.

– Tiszta a pelusod. Kaptál enni. Most keltél fel. – Magamban számba vettem minden létező opciót, amiért egy kisbaba ilyen cirkuszt csinálhat, azután összerezzentem, mikor a sírás elérte azt a hangregisztert, amit a táblát kaparászó körmök. – Talán mozogjunk egy kicsit?

Liam figyelő tekintetétől kísérve járkálni kezdtem a folyosón, miközben altatódalokat dúdoltam, James hátát paskolgattam, és a póniló kivételével mindent megígértem neki, csak egy percre fejezze be. Hangszíne ezalatt olyan magaslatokba csapott, ami mellett a körömcsikorgás andalító szimfóniának tűnt.

Egy órával később beígértem neki azt a nyamvadt pónit is.

Próbáltam a cumisüveget, a büfit, a pelenkacserét – mindent, ami csak eszembe jutott, beleértve az éneklést is, amitől csak még keservesebben zokogott. Szorongás markolt minden sejtembe. És ha sosem hagyja abba? Ha kifigyelte, hogy az égvilágon semmit se tudok a kisbabákról, és azt se akarja, hogy a közelében legyek? Ha ez sokáig így megy, a végén még én is sírva fakadok.

Liam nyugtalanul figyelt.

– Sajnálom. Ezt csinálja. Nagyon hangos tud lenni. A mami ilyenkor hagyni szokta… – Szaporán pislogni kezdett, és félrekapta a tekintetét, ahogy visszatértünk a konyhába.

Most először említette az anyukáját, mióta Elliot tegnap este megérkezett.

– Semmi gond, Liam. Ő még csak kisbaba, másképp nem tudja elmondani, mi a baja. Ne aggódj, majd csak kitaláljuk. És nyugodtan beszélhetsz anyukádról…

– Talán csak éhes – szakított félbe Liam. A cumisüvegért nyúlt, és amennyire csak bírt, áthajolt a pult felett. Mielőtt segíthettem volna neki, leverte a nyitott gabonapelyhes dobozt, melynek egész színpompás tartalma szétszóródott a sötét hajópadlón.

Magamban keservesen átkoztam az élelmiszergyártókat. Ki tervez már ilyen csomagolást? Eszükbe se jut, hogy kölykök használják őket? Tényleg nem telik többre, csak egy műanyag zacskóra egy papírdobozban?

– Sajnálom! – fakadt sírva Liam is.

Összeszorult a szívem.

– Semmi baj. – Kipréseltem magamból egy mosolyt, míg James ott rugdalózott a csípőmön. A visítás sosem hallott magaslatokba tört, és én már kezdtem úgy érezni, hogy menten szétrobban tőle a fejem.

Talán hívnom kéne Cherryt, Jamie bevált bébiszitterét. Ő biztosan tudja, mit kell ilyenkor tenni, nem? Menten megháborodok… Egy dolog meggyőzni Elliotot, hogy képes vagyok átmeneti otthont nyújtani a fiúknak, és egészen más szembenézni a valósággal. Olyan ez, mint egy tűzcsapból inni.

Ezt nevezem nevelőszülői gyorstalpalónak.

A riasztó csipogni kezdett a hátam mögött, amint kinyílt a bejárati ajtó. Kis híján felsírtam a megkönnyebbüléstől, mikor beütötték a biztonsági kódot, mielőtt bekapcsolt volna a sziréna. Megjött Emerson. Életemben nem örültem még így senkinek.

– Itt vagyunk! – kiáltottam át a vállam felett, amint a léptek közeledtek felénk a folyosón. Mintha ketten lettek volna. Bash talán korábban ért haza?

Jamie kis hasa görcsösen összerándult, és mielőtt még kapcsolhattam volna, a kisbaba telibe hányt. Elképesztő mennyiségű meleg és ragacsos folyadék terítette be a hátamat. Megdermedtem és moccanni se mertem, miközben James teste újra összerándult. Hová fér egy kisbabába ennyi hányás?

Pfuj, ez tényleg undi.

Amint végzett az Ördögűző-mutatvánnyal, felmértem a károkat. A hajam, a hátam, a padló alattam – mind úszott a bébihányás tócsáiban.

Liam elfintorodott:

– Pfuj…

– Pfuj bizony. – Leemeltem a pufók és immár mosolygó kisbabát csodálatosan tiszta mellkasomról, hogy karnyújtásnyira eltartsam és végigmérjem. Persze egyetlen csepp sem landolt rajta vagy a rugdalózóján, de ami ennél is fontosabb, abbahagyta a sírást. – Biztos elcsapta a hasát – nyugtattam meg Liamet, míg azon tűnődtem, hogyan juttassam vissza Jamie-t a nappaliba anélkül, hogy széthordanám a hányást. – A legjobbkor jöttél, mert rohadtul rám fér egy zuhany… – vetettem oda Emersonnak.

Biztos szitára röhögte rajtam a fejét.

– Atyaúristen. – Egy női hang. Határozottan nem Emé.

Megfordultam, miközben James újra böffentett, ezúttal a mellkasomra. A meleg áradat elöntötte ujjatlan felsőmet, és átáztatta a ruhát.

Hivatalosan is ez volt életem legundibb pillanata. Úgy, hogy közben egy óvodában dolgoztam.

– Ezt nem hiszem el… te házas vagy! – sikoltott fel egy nő a konyhában, és túlméretezett táskájával fejbe vágta a mögötte érkező fickót.

A gyomrom dobott egy szaltót.

Nem Bash állt előttem.

De nem ám.

Baszki. Ne már.

Álmodom az egészet, ez nem lehet más, csak ebben a lidércnyomásban nem találtam magam tökpucéran a suliban. Bár úgy lett volna…

Áthelyeztem Jamest a másik, egyelőre tiszta csípőmre, miközben tehetetlenül néztem, amint a szegecses farmert viselő és makulátlanul kisminkelt barna szupermodell a Louis Vuitton táskájával leveri a pultról a kávésbögrémet.

Ahogy széttört, a kávé is csatlakozott a gabonapehelyhez és hányáshoz. Pompás.

– Te szemét! – A nő egész testében remegett a dühtől, és toporzékolva a társának rontott. – Lehet, hogy nem vagyunk jegyesek, de ezt a szart akkor se nyelem le! – Meglendítette a karját, és egyenesen rám mutatott.

Oldalra léptem, és féltőn magamhoz vontam az elkerekedett szemű Liamet.

A szobára teljes némaság borult. Mikor felemeltem a tekintetem, összeakadt azzal a sötétbarna szempárral, melynek mélyén némi döbbenetet és egy csipetnyi kaján örömet láttam. Százféleképpen is elképzeltem a hazatérését, de egyik fantáziámban sem borított el a bébibüfi.

– Szia, Harper. – Mélyen és ünnepélyesen zengett a hangja, de a szája sarkában egy kis mosoly bujkált.

– Knox... – Egy suttogást alig bírtam kipréselni magamból, ezért reméltem, hogy a tekintetemből is kiolvassa a bocsánatkérést, amire joggal számíthatott. Hazahozott valakit, vagyis pont akkora szüksége volt rám, mint egy defektes harmadik kerékre.

A szupermodell tovább rikácsolt:

– Hónapok óta! – Ahogy felém fordította vérben forgó szemét, még szorosabban öleltem magamhoz Jamest. – Hónapok óta lefekszem a férjeddel, de egyetlenegyszer se említett téged! – A tekintete hirtelen Knox felé fordult: – Miért nem beszéltél soha a feleségedről? A kölykeidről?

Mielőtt értésére adhattam volna, hogy Knoxszal mindenek vagyunk, csak házasok nem, újabb tirádába kezdett, és ezúttal a mutatóujjával bökdöste Knox mellkasát.

A hányás a cickómon kezdett kihűlni, amitől még visszataszítóbb lett.

– Kurvára tévedsz, ha azt hiszed, hogy ilyen helyzetbe hozhatsz egy csődtömeg előtt! – A csaj újra felém bökött, mire elpirultam a szégyenkezéstől.

– Elég már, Melinda! – Knox beékelte magát kettőnk közé.

El tudtam képzelni, hogyan festhettem a gyűrött pizsamanadrágban, telibe hányva, az elkenődött tegnapi sminkben, a darufészekre emlékeztető gubancos hajjal. Nem csoda, ha nem ébresztettem szimpátiát Melindában.

– Hogy tehetted ezt?!

– A ku… – Mikor a tekintete megakadt Liamen, Knox magába fojtotta a káromkodást. – A kutya mindenit, Melinda, hagynál végre szóhoz jutni?

A nő karba tette a kezét, és haragos tekintettel mérte végig Knoxot.

Ha nyílt volna egy szakadék a padlón, hogy elnyeljen, belevetem magam.

– Banyek, máris megjöttél? – Avery, River barátnője bukkant fel az előtérben, a kezében, hála istennek, egy pohár gőzölgő kávéval. – Bocs, de nyitva volt az ajtó. Emerson kért meg, hogy ugorjak be egy kávéval, és nézzek rá Harperre. – Míg élénkkék szeme ide-oda járt köztünk, abban a tudatban préseltem ki magamból egy mosolyt, hogy pontosan tudja, mit érzek Knox iránt, hála annak a néhány pohár bornak, amit azután ittunk meg, hogy Riverrel ideköltözött Alaszkából. – Még nem vártunk haza… vagy egy hónapig.