részlet

Corvina

© Éditions Michel Lafon, 2022, Moi, Marat, Ex-commandant de L’Armée Wagner
Published by arrangement with Lester Literary Agency & Associates

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Moi, Marat, Ex-commandant de L’Armée Wagner
Version française © Éditions Michel Lafon, 2022

Hungarian translation © Ádám Péter, 2022

A borítót tervezte: Székelyhidi Zsolt
Felhasznált képek: Shutterstock/PRESSLAB és Shutterstock/Victor Metelskiy

Kiadja 2022-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6877 2

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A francia kiadó előszava

Amikor 2021 tavaszán elhatároztuk Marat Gabidullin könyvének kiadását, Veronika Dormantól, a Libération Oroszország-szakértőjétől megtudtuk, hogy Ksenia Bolchakova és Alexandra Jousset (az első újságíró, a második filmrendező) Wagner – Putyin árnyékhadserege címen dokumentumfilmet forgat a Wagner-hadseregcsoport katonáiról, és hogy a dokumentumfilmet 2022. február 22-től forgalmazzák. Az alkotóknak sikerült kameravégre kapniuk, ráadásul fedetlen arccal, a zsoldoscsapat egyik volt parancsnokát. Aki könyvben is megírta tapasztalatait; úgy volt, hogy a könyv a kockázatok ellenére a független Gonzo kiadónál Oroszországban is megjelenik. Abban az időben sokat beszéltek erről a zsoldoscsapatról, amely Maliban – egy időben a katonai junta hatalomra kerülésével – a dzsihádisták ellen indított Barkhane-hadművelet keretében a francia erők helyébe fog lépni. Akkor már a sajtóban is jelentek meg hírek a hadseregcsoport Szíriában, Közép-Afrikában meg Líbiában elkövetett túlkapásairól… Erre az orosz nyomulásra a hagyományosan francia fennhatóság alatt levő térségben sokan felfigyeltek, volt ebben valami zavaró, ha ugyan nem nyugtalanító. Mivel tisztában voltunk a tanúvallomás rendkívüli jelentőségével, azonnal felvettük a kapcsolatot előbb az orosz Gonzo kiadóval, majd magával Marat Gabidullinnal, azzal a szándékkal, hogy szeretnénk a francia olvasóhoz is eljuttatni ezt a könyvet, amelynek a szerző ezt a címet adta: Kétszer ugyanabba a folyóba.

Akkor még nem tudtuk, hogy Oroszország és Ukrajna között háború lesz a már abban az időben is érezhető feszültségből, és hogy a két ország közti fegyveres konfliktus megrázó időszerűséggel ruházza majd fel ezt a szöveget.

Mert Marat Gabidullin könyve párját ritkító tanúvallomás, amely különösen éles fényt vet hazája katonai potenciáljára. Ennek tükrében ma már valamivel többet tudunk a katonai erők szervezettségéről és mindarról, aminek latinul modus operandi a neve. Természetesen a Wagner-csoport nem azonos az orosz hadsereggel. Irreguláris zsoldoshaderőről van szó, olyan nem hivatalos formációról, amelyben nincsenek katonai rangok, és amelynek létét mindig is tagadta az orosz vezetés (ez utóbbi mellesleg tiltja a hadseregben zsoldosok alkalmazását). Marat Gabidullin „alkalmi katonának” hívja bajtársait. Akárhogyan is, a Wagner-csoport akciói mindig is a Kreml kizárólagos érdekeit szolgálták, vagy a Donbász régióban, vagy a Krím félszigeten, a Közép-afrikai Köztársaságban, Maliban vagy Szíriában. Tudjuk, a Wagner-csoport tagjai ma Ukrajnában is jelen vannak.

Emellett a Wagner-csoport, amely jórészt leszerelt hivatásos katonákból áll, majdnem mindig fej fej mellett harcol a „hivatalos” hadsereg egységeivel. Amikor ő és bajtársai spártai körülmények között harcolnak a fagyos szíriai hegységekben, soha semmilyen kedvezményben nem részesülnek. Marat Gabidullin a lehető legkeményebb szavakkal írja le az orosz csapatok és a Bassár el-Aszad parancsnoksága alá tartozó „sivatagi sólymok” méltatlan viselkedését, a korrupciót, az előléptetés állandó hajszolását, a meddő katonai parádék kedvelését, valamint az állandó igyekezetet, hogy a szíriaiak a lenézett teendők alól mindig kivonják magukat.

Bár tisztában voltunk vele, hogy ezek a megállapítások zavarhatják az olvasót, nem változtattunk a szövegen, már csak azért sem, mert jól kihallatszik belőle a frusztráció, amit Gabidullin érzett a zsíros anorákba és kifakult terepszínű katonaruhába bújtatott „sorstársaival”, amikor találkoznak a reguláris hadsereg kifogástalan egyenruhájú katonáival.

Nyilván sok egyéb mellett ez a keserűség is közrejátszhatott abban, hogy Marat Gabidullin végül tollat fogott, és saját biztonságát is kockáztatva valóságos vádiratot írt a moszkvai vezetés ellen. Annál is inkább, mivel a szerző nem hallgat el semmit, nagyon is nyíltan beszél a politikai, gazdasági és katonai érdekek összefonódásáról, és minden kertelés nélkül ad hangot tehetetlen dühének. Gabidullin elmondja, nem egyszer nyers szavakkal, hogy az orosz hatalom valójában semmibe se veszi ezeket a kísértetkatonákat, és hogy sokszor elöregedett, ha ugyan nem működésképtelen fegyverekkel küldte ki őket az Iszlám Állam ellen a tűzvonalba. Kalasnyikovokról beszél, amiket a katonák hiába várnak, kénytelenek az elesettektől elvenni a fegyvert. Hogy az oroszok valójában ágyútölteléknek használták a Wagner-csoportot, mert elsősorban ennek katonáit vetették be az egész földkerekséget terrorizáló ellenség ellen. Felidézi az elesettek és hadirokkantak emlékét, a vereségeket, és beszél győzelmeikről is, amit mindig Oroszország győzelmeként jelentettek be; de hiába győztek, a Kreml, óvatos távolságtartással, sohase mutatta ki háláját.

Most, hogy Oroszország visszataszító háborút indított Ukrajna ellen, ennek az „alkalmi katonának” a vallomása végre megmutatja, hogy – technológia ide vagy oda – a csatákat még mindig kegyetlenséggel megvívott dulakodó kézitusával nyerik meg a hadszíntéren, pedig mi azt hittük, ez a barbárság már régen a múlté.

Előszó

Marat Gabidullin minden, csak nem jó útra tért zsoldoskatona. Azt se mondhatjuk, hogy riadóztatni akar lelkiismeret-furdalásában, azért határozta el egy szép napon, hogy szembefordul azzal a Társasággal, amelynek tagja volt. Neki nem a leleplezés fontos. Marat ugyanis katona. Egy a többi egyenruhás közül. Ráadásul homo sovieticus, aki úgyszólván minden sejtjében hordozza a mai orosz férfi skizofréniáját. Ő büszke arra, hogy tagja lehetett a reguláris hadsereg légideszant-alakulatának. Büszke rá, hogy mint a Wagner-csoport tagja zsoldosként harcolt Szíriában az Iszlám Állam ellen. Marat egyébként lelkesen meséli, hogyan vett részt abban a hadműveletben, amely lehetővé tette Palmürának az iszlamistáktól való visszafoglalását. Annak a Palmirának a visszafoglalását, amiről mindenki fantáziál, aki több ezer éves civilizációkról álmodozik. Mégse tud zavarodottság nélkül szembenézni azzal a ténnyel, hogy illegális kísértethadseregben szolgál, olyan hadseregben, amely nemrég került a hírközlő eszközök érdeklődésének kereszttüzébe, annál is inkább, mivel katonáit – Ukrajnától Szíriáig, Líbiától Közép-Afrikáig és most már Maliban is – gyilkosságokkal és nők megerőszakolásával vádolják, sőt azzal is, hogy az országban, ahol bevetették őket, rendszeresen sarcolják a civil lakosságot.

Ez a könyv nem bűntudattól gyötrődő, bűnbánó ember vallomása. Az írás épp azokból az ellentmondásokból meríti erejét, amelyektől a szerző sem tud szabadulni. Minden ízében orosz történet az övé, egy félresiklott élet meg egy üdvözülés története. Olyan alkalmi katona kalandja, aki hivatalosan nem létező hadseregben szolgált.

Marat élni akart, azért határozta el magát könyvének megírására. Arra, hogy rögzíti a tényeket. Hogy márványba vési az ő történetét is meg a fegyvertársaiét is. Azt a történetet, amit az orosz hatóságok eddig elhallgattak. Mert a Kreml szerint a Wagner-csoport nem létezik. Ez a fegyveres csoport, amit az orosz rezsim érdekei szerint a világ minden égtáján bevetnek – így a hivatalos verzió –, valójában nincs is, vagyis agyrém, a rezsim ellenségeinek beteges képzelődése. Elsősorban persze a nyugat-európaiaké. Vlagyimir Putyintól ezzel kapcsolatosan többször is próbáltak információt szerezni, de ő sohasem volt hajlandó elismerni, hogy zsoldosokat is bevetnek a harci övezetekben, és módszeresen tagadta, hogy a Kreml bármiféle kapcsolatban állna ezzel a magánhadsereggel.

Annál is inkább, mivel zsoldosokat toborozni hivatalosan törvényellenes Oroszországban, olyan tevékenység, amiért az orosz Btk 348. paragrafusa szerint hét évig terjedő börtönbüntetés szabható ki. Meg azért is, mert az orosz elnök nagyon is megtalálta számítását ebben a cinkos hallgatásban. Az államnak zsoldosokat állítani annyi, mint megtakarítani a nyugdíjat meg a fizetést, amit mindenképp ki kellene fizetni ezeknek a katonáknak, ha reguláris hadseregben szolgálnak. És ez egyben azt is lehetővé teszi, hogy elrejtsék a halottakat. Marat mindezt a következőképpen magyarázza: „A tábornokok már kezdtek nyugtalankodni az esetleges veszteségek miatt. Honfitársaink ugyanis semmiképpen sem akarják elfogadni, hogy a háború olyan esemény, amelynek áldozatai vannak. Kellett valamilyen kompromisszumot keresni. Az egyik ilyen kompromisszum egyfajta – a harcokban részt vevő – párhuzamos struktúra kiépítése, amelynek a hadszíntéren való jelenlétét szükség esetén le lehet tagadni; a megoldásnak köszönhetően a hírközlő szervek továbbra is megnyugtató képeket közölhetnek, honfitársaink pedig újra büszkék lehetnek és boldogok, újra megtapsolhatják a Vörös téren a katonai díszszemlét, és megcsodálhatják a fegyveres erők potenciálját.” Harmadszor pedig azért, mert a Wagner végül is „dzsókert” ajánlott Putyinnak. Más szóval az úgynevezett „hihető tagadás” lehetőségét, amivel élt is a Kreml, és semmilyen felelősséget sem vállalt a zsoldosok által elkövetett kilengésekért vagy azokért a hadműveletekért, amelyek balul ütöttek ki a hadszíntéren. Mintha csak ezt mondta volna: nekünk ehhez semmi közünk, és ha problémája van a Wagner-csoporttal, forduljon a csoport parancsnokaihoz! Ezért olyan ügyes ez a fortélyos megoldás. A Wagner ugyanis jogi személyként nem létezik, olyan fantomcég, amelynek a nyilvánosság előtt nincs vezetője, és amelynek tevékenységéért senki sem vállalja a felelősséget.

Pedig két férfi is áll a szervezet élén. Az első a szervezet alapítója és névadója: Dimitrij Utkin alezredes, másnéven: Wagner. Utkin valamikor a GRU, vagyis az orosz katonai hírszerzés kötelékében dolgozott, 2013-ban szerelt le. De már a rá következő évben maga köré gyűjti a különleges erők jó néhány veteránját, gyorsreagálású hadtestet alakít, hogy a hadtest – bekapcsolódva az Európa-barát kijevi hatóságok ellen indított háborúba – a szeparatista Donbász régióban célzott csapást mérjen az ellenségre. A zsoldoscsapat ekkor vette fel vezetője nevét. Aki a német zeneszerző után választotta ezt a nevet, meg persze a név által hordozott szimbólumrendszer se lehet idegen tőle. Dimitrij Utkin ugyanis nagy csodálója a III. Birodalomnak és különösképpen Hitlernek.

Egy európai, persze, nem tudja magában elfojtani a kérdést, hogyan lehetséges, hogy Hitler és a III. Birodalom ilyen hatással legyen olyan emberekre, akiknek szülei és nagyszülei a második világháborúban győzelmet arattak a nácik felett. És csakugyan: az orosz katonatisztek nácicsodálata paradoxonként is felfogható. A jelenség jórészt a pánszláv pogányság oroszországi térnyerésével magyarázható. A Wagner-csoport soraiban – legalábbis Marat szerint – a személyi állomány 30–40 százaléka híve a rodnoverije (kb. szláv újpogány hit) mozgalomnak; ez utóbbi a múlt század nyolcvanas éveiben született, és az etnikai kérdéseket illetően nagy hatással volt rá a német rasszista ideológia. A rodnoverek – ahogy hívják őket – a természet erőit imádják, és vissza akarnak találni a kereszténység előtti hithez, a nemzeti gyökerekhez, az orosz föld értékeihez. Antiszemiták és idegengyűlölők, emellett hívei az etnikai tisztaságnak meg a faji megkülönböztetésnek. De a hittérítők buzgalma nélkül. „Ami a többieket illeti – legyenek muszlimok, katolikusok vagy mint én, közömbösek, mindenki megmaradhatott annak, ami volt – állítja Marat. – Vallási szempontból nem akartak semmit ránk erőszakolni, nem kényszerítették ránk a meggyőződésüket.” Ami mit sem változtat azon, hogy egyes rodnoverek, mint például Dimitrij Utkin, még csak nem is leplezi szélsőjobboldali és nyíltan náci beállítottságát. Marat elmeséli, hogy amikor alatta szolgált, saját szemével látta, hogy kolovrat, vagyis szláv horogkereszt meg szláv rovásírással valami szó volt a testére tetoválva. Wagner parancsnokon, egy nemrég készült fotó szerint, más tetoválások is voltak, mint például a győzelmet jelképező kettős jel, vagyis a náci SS emblémája, amit mindenki láthatott a nyakán. Az alkalmi katonák közül sokan magukévá tették ezt az ideológiát. Egyik Líbiában elesett zsoldos iPadjében a Mein Kampf is megvolt a virtuális könyvtárban. Még mindig Líbiában maradva, több iszlámellenes falfirkát találtak a Wagner-csoport által elfoglalt házak falain. De Dimitrij Utkin álneve is több kifejezést ihletett. A zsoldosok maguk közt „zenésznek” hívják egymást. A közösségi hálókon pedig azzal dicsekednek, hogy „zenekar” tagjai, és hogy a zenekart „zeneszerző” vezeti, és hogy a világ minden táján „koncerteznek”. Ők ezen a nyelven mondják el, hogy részt vesznek a harcokban. A reklámvideójukon, a jobb felső sarokban, büszkén ki is teszik a német zeneszerző portréját.

Marat Gabidullin is előhozza könyvében ezt a zenei metaforát. Őnála Utkin Beethoven lesz. Hogy nehezebben lehessen felismerni, kiről van szó? Igaz, a könyv többi részében a szerző világosan megmondja, ki kicsoda. Gabidullin olyan parancsnokot állít elibénk, akitől rettegnek a „légiósok”: Utkin hol hóbortos rajongó, hol rémületet keltő szörnyeteg. A csoportnak 2014-től, mindent összevéve jó tízezer harcos volt a tagja, köztük Marat; jelenleg ötezerre becsülik a Wagner-csoportban harcoló aktív zsoldosok számát, akik készen állnak arra, hogy Oroszország határain kívül a különböző hadműveleti területeken bevessék őket.

A Wagner-csoport másik kulcsfiguráját Jevgenyij Prigozsinnak hívják; Marat őt se nevezi meg nyíltan. Holott jól ismerték egymást; alighanem valami megegyezés lehet köztük, amiért az oligarcha – még Maratnak a csoportból való 2019-es távozása előtt – értékes szívességet tett neki.

Jevgenyij Prigozsin 1960. június elsején született. Akárcsak Vlagyimir Putyin, ő is szentpétervári, és ő is jól ki tudta használni a szovjet rendszer összeomlása utáni káoszt, hogy megcsinálja a szerencséjét. Így lett a volt bűnözőből Oroszország egyik leghatalmasabb embere; Prigozsin tipikus terméke annak a kétes hírű világnak, amelyben a biztonsági szolgálatok tagjai ugyanúgy megfordulnak, mint kémek, titkosügynökök, maffiózók és egyéb börtönviselt elemek. Prigozsin is többször megjárta a börtönt. Először 1981-ben, alig húszévesen, amikor a szovjet igazságszolgáltatás rablásért, csalásért és fiatalkorúak megrontásáért tizenhárom év fegyházra ítéli. Ez a tapasztalat letörölhetetlen bélyeget hagyott rajta. Amikor kilenc évvel később, elhagyja a büntetés-végrehajtó intézetet, a Szovjetunió már utolsókat rúgja. A kilencvenes években mindent elkövettek az orosz gazdaság talpra állítása érdekében, a sokkterápia nagy lehetőségekkel járt, és a lehetőségeket meg is tudta ragadni a gátlástalan vállalkozók új nemzedéke, az a nemzedék, amely habozás nélkül alkalmazott erős embereket a konkurencia félreállítására. Progozsin is gyorsan felismeri az üzleti lehetőségeket. És nem válogatós. Kaszinó vagy élelmiszeráruház, neki egykutya. Végül hot-dog üzletláncot alapít; ez volt a posztszovjet éra első fast foodja. Ezzel párhuzamosan több luxusintézményt is létesít, ahová szívesen járnak a szentpétervári politikai elit tagjai. Az első, a Sztaraja Tamozsna, vagyis a Régi Vámház 1996-tól látja vendégül a szentpétervári polgármesterhez, Anatolij Szobcsakhoz közel álló köröket. Szobcsak egyik hű tanácsadóját is gyakran magával hozza, egy bizonyos Vlagyimir Putyint. Abban az időben általában kamcsatkai ráksaláta vagy kaviárral töltött orosz palacsinta mellett tárgyalták a legzsírosabb szerződéseket és pecsételték meg a legtartósabb barátságokat. Amikor fontos ügyfél érkezik, Prigozsin ragaszkodik hozzá, hogy személyesen szolgálja ki a vendéget. Sokan hálásak az ilyen megtiszteltetésért. Felbuzdulva az üzleti sikeren, Prigozsin gyors egymásutánban még négy méregdrága intézményt alapít. A párizsi uszályhajó-éttermek mintájára 1998-ban nyitja meg a New Islandet. Egy évre rá, 1999-ben, ez a hajóétterem lesz Putyin kedvenc kantinja, miután nemrég nevezték ki az Orosz Államszövetség ideiglenes elnökének. 2001 nyarán itt ünnepli majd a születésnapját, sőt rangos külföldi vendégeket is meghív ide, ahogyan meghívta például Jacques Chiracot. 2002-ben pedig George W. Bush amerikai elnökkel vacsorázik a hajón.

Jevgenyij Prigozsin pedig nagy karrier előtt áll az ínycsiklandó ételeknek köszönhetően. Már ekkor „Putyin séfjének” nevezik, és hamarosan megkerülhetetlen figura lesz a hatalom berkeiben. Az éttermeket üzemeltető cége, a Concord Catering számos közbeszerzési pályázat nyertese. Őt bízzák meg a hivatalos fogadásokon az étel-ital biztosításával, a laktanyák élelmezésével, és emellett az iskolai kantinok jól fizető piacát is kisajátította. Bár a moszkvai régióban 2007-ben vagy száz gyerek ételmérgezést kapott, Jevgenyij Prigozsin ezt is megúszta. Időközben ugyanis, Vlagyimir Putyin barátságának jóvoltából, gazdag és befolyásos emberré lépett elő. Az oligarcha, hálából, minden aljamunkát elvégez, ami csak hasznos a Kremlnek. Az FBI még azzal is megvádolta, hogy a 2016-os amerikai választások idején az oroszok az ő irányításával avatkoztak be a kampányba, nem csoda, hogy nemzetközi elfogatóparancsot adtak ki ellene. Ha igaz, a valóságos trollnagyüzemként működő Internet Research Agencynek is ő a vezetője; ez az ügynökség rendszeresen manipulálja a közvéleményt a közösségi hálókon. Washington már jutalmat tűzött ki a fejére: aki elfogja, annak 250 000 dollár üti a markát. De ha Wanted is, Prigozsin utolérhetetlen a Kapj el, ha tudsz!-játékban. Amit meg is nyert. Nem látták sehol, mind a mai napig szabadlábon van.

Azt beszélik, ma – a hadsereg magas rangú tisztjeinek támogatásával – a Wagner-csoport akcióit finanszírozza. 2020-tól már Európában is elfogatóparancs van ellene, mégpedig „a Wagner-csoport líbiai tevékenysége” miatt. Azzal vádolják, hogy „Líbiában veszélyeztette a békét, a stabilitást meg a közbiztonságot”. Jóllehet egyre több a bizonyíték mind a kibertérben, mind a Közel-Keleten és Afrikában végzett destabilizáló tevékenységére, a milliárdos igyekszik lényegtelennek feltüntetni szerepét, és tagadja, hogy bármiféle köze volna szerte a világon egyes paramilitáris alakulatok tevékenységéhez, sőt, mindenki ellen azonnal eljárást indít, aki azzal vádolja, hogy kapcsolatban áll a Wagner-csoporttal. Ráadásul úgy szervezte vállalkozáshálózatát, hogy jogilag egyetlen céget sem lehet vele összefüggésbe hozni.

Prigozsin Marat könyvében is kísért, legalábbis a sorok között, a szerzőnek azonban eszébe se jut, hogy őszintén beszéljen erről az ördögi figuráról. „Kizárólag olyan dolgokról beszélek, amit bizonyítani is tudok, olyan emberekről például, akikkel ugyan kapcsolatban álltam, de ezt igazolni nem tudom, inkább hallgatok.” Nyilván, hogy az esetleges pereket elkerülje. Meg azt is, hogy bosszút álljanak rajta, amiért túl őszintén beszélt erről-arról. Ezekről a főkolomposokról tehát nem sok szó esik, Marat azonban annál szabadabban és részletesebben beszél arról, hogy milyen utat járt be a Wagner-csoporton belül, amit ő nemes egyszerűséggel csak „századnak” nevez.

Ezért a századért ment harcolni Ukrajnába vagy Szíriába. Marat Gabidullin a Wagner-csoportban szolgált, és jól szolgálta a Wagner-csoportot. Számos – csak a csoporton belül adható – kitüntetést kapott, de a különböző hadműveletekben tanúsított magatartásáért az orosz államtól is kapott hivatalos kitüntetéseket. De ezeket mindig titokban adták át neki. Olyan jutalmak voltak ezek, amelyeknek kapcsán sohase mondhatta meg az igazat. Éveken át kellett hazudnia, nem árulhatta el, milyen küldetéssel bízták meg, milyen hadszíntéren vetették be, és kikkel került kapcsolatba. Hazudnia kellett, hogy megmaradhasson abban a szervezetben, amely úgy próbálta előléptetésekkel elkápráztatni a deklasszálódott, tengő-lengő férfiakat, hogy közben ágyútöltelékké degradálta őket. Mint elpazarolt puskagolyót, úgy áldozták fel őket a Kreml geopolitikai ambícióinak oltárán. Ők voltak Marat bajtársai, akiknek emléke előtt azzal tiszteleg, hogy titokban tartott tevékenységükről lerántja a fátylat. Mint mondja, voltak hősök is közöttük. Minden szempontból rendes fickók voltak, megérdemlik, hogy végre megírják róluk az igazságot, és hogy vége legyen a cinkos hallgatásnak, amellyel rejtegetni próbálják ezt a titkos hadsereget. Igazság – nagy szavak! Ennek a könyvnek végül is az a nagy érdeme, hogy egyes szám első személyben íródott.

Marat mint hivatásos katona tíz évet húzott le egy orosz légideszant-hadosztályban. 1993-ban, két évvel a Szovjetunió felbomlása után, főhadnagyi rangban kilép a hadseregből, hogy az üzleti életben próbáljon szerencsét. Az országban megkezdődött a vadkapitalizmus diadalmas időszaka, és a katonákat is beleértve mindenki szeretett volna kapni a tortából. De mivel tőkéje nincs, jobb híján katonai tudásával próbál érvényesülni. Egy keresztapának lesz a fegyverhordozója a szibériai alvilágban, végül hidegvérrel lelő egy embert. Az áldozat a rivális klán maffiózója, aki „megérdemelte sorsát”. Majd következik három év fegyház, néhány év munkanélküliség és depresszió – ivásnak adja a fejét, jelentéktelen munkákat vállal, előbb biztonsági őr lesz, majd testőrködik. Annak tudatában van, hogy hátrafelé nem vezet út, a reguláris hadseregbe sohase fogják visszavenni.

Amikor egész élete romokban, egyszer csak összefut egy régi jó baráttal, aki hallott egy újonnan alapított katonai magánvállalkozásról, ahol nem nagyon nézik, hogy az újonc kiféle-miféle. Szabadult köztörvényes bűnözőket is felvesznek soraikba, feltéve, hogy van katonai tapasztalatuk, és a fegyverhasználathoz is konyítanak valamit. Marat, aki a katonai pályához való visszatérésről álmodozik, azonnal elmegy a toborzóhelyre, a dél-oroszországi Krasznodar melletti Molkinóba. „Elég sokan voltunk – emlékszik vissza. – De pontos információt nem akarok adni sem a helyszínre, sem az emberek számára vonatkozóan. Nem keresem a bajt. Még katonai titkok kiszivárogtatásával is vádolhatnának.” Maratnak igaza van, nem árt az óvatosság. Annál is inkább, mivel már maga a helyszín, vagyis Molkino is annak bizonyítéka, hogy nagyon is létezik együttműködés a Wagner-csoport meg az orosz hatóságok között. Mert a rögtönzött katonai bázis, ahol az „alkalmi katonákat” fogadják, csak pár száz méterre van a reguláris hadsereg hírszerző szolgálata, a GRU kiképzőközpontjától és laktanyájától. Ráadásul a bázison a kiképzés közben használt fegyverek azonosak a hadsereg fegyvereivel, márpedig a hadseregben semmi sem történik a Védelmi Minisztérium jóváhagyása nélkül.

Mindebből az következik, hogy Marat a könyvében csak általánosságokat mond mindarról, ami feltételezése szerint államtitok. Korántsem felesleges az elővigyázatosság, ezért nem kapunk pontos adatokat. A könyv olvasása közben egy pillanatra sem szabad elfelejtenünk, hogy Gabidullin a Wagner-csoport első zsoldosa, aki úgy mer nyíltan tanúskodni, hogy közben nem akar névtelenség mögé bújni. Pedig nagyon is tisztában van azokkal a veszélyekkel, amiknek könyvével kiteszi magát. És itt nem is csak esetleges bírósági eljárásról van szó, a könyvvel a bőrét viszi vásárra. Ez a magyarázata annak, hogy bár a könyvben „minden igaz, a katonáknak a szerző fiktív nevet adott”. Ráadásul csak a háborúban kapott (de általa kitalált) ragadványnevükön (pozivnije) emlegeti őket. Így találkozunk a szövegben a Volk (farkas), Csub (rámenős) vagy a Ratnyik (alabárdos) nevekkel. Ezek a modern kori gladiátorok eléggé színes személyiségek, egyszerre hősiesek, bestiálisak és deprimáltak; ők alkotják ennek az újszerű fantomhadseregnek a szedett-vedett személyi állományát.

A szerzőnek Ded (nagypapa, nagyapó) a ragadványneve. A csúfnevet bajtársaitól kapta. De nem zavarja, úgy gondolja, illik rá. Már betöltötte a negyvennyolcat, amikor felvették a Wagner-csoportba. Őszbe csavarodó üstökével ő a legöregebb a szakaszában. 2015-ben ott volt az elsőnek felvett négyszáz újonc között: M-0346 volt a törzskönyvi száma. Abban az időszakban még nem vettek fel akárkit, ő azonban könnyen átment a vizsgán, az interjún ugyanúgy, mint a fizikai erőpróbán. Majd közlik vele, mik a Wagner-csoport céljai. A feladat: fegyveres konfliktusokban való részvétellel az orosz érdekek védelme és támogatása. Az a tény, hogy ezek a katonai beavatkozások mindig valamilyen hazafias mázzal vannak leöntve, őt is levette a lábáról. De csatlakozására nem ez az igazi magyarázat. Abban az országban, amelyben az átlagos fizetés alig magasabb 400 eurónál, a Wagner-csoport magas jövedelemmel csábítja az újoncokat. Marat szemében is „a pénz volt a legnagyobb vonzerő. Jól megfizettek minket.” A kiképzési időszakban 950 euró ütötte a markukat, de az első külföldi bevetéseken már 1500 és 1800 euró között mozgott a zsoldjuk. Persze semmi társadalombiztosítás, és halál esetén a hozzátartozók sem kapnak semmilyen járadékot, viszont a csatákban való részvételért prémium jár. Így Maratnak sokszor 3000 euró is összejött havonta. Valóságos kis vagyon; és mivel takarékos volt, végül lakást vehetett magának Moszkva külvárosában.

Három hónap gyorsított kiképzés után először a kelet-ukrajnai Donbászba küldték. Ebben az országrészben, amit Vlagyimir Putyin mindig is saját területének tekintett, 2014-től harcolnak a kijevi hatóságok a Moszkva által támogatott szeparatisták ellen. Akkortájt ezrével érkeztek a harcosok egész Oroszországból, hogy segítsenek a szeparatistáknak. Három Wagner-zászlóalj – háromszáz ember – is ott van ebben a tömegben. Marat nem szívesen eleveníti fel ezt az epizódot az életrajzában. „Többféle megjelenési formája lehet a háborúnak – magyarázza. – Az egyik: amikor az ember, nemzeti hovatartozásánál fogva egyszer csak a rosszak táborában találja magát, amit ráadásul a kormánya is támogat. Ez nem a legkellemesebb helyzet, én ilyen körülmények között ma már nem volnék hajlandó dolgozni.” Hogy miért nem, annak oka alighanem a Wagner-zsoldosokra bízott küldetések milyenségében rejlik. 2014-ben és 2015-ben több szeparatista csoport jelenik meg Donbászban, ezek közt olyanok is, amiket az oroszok nem tudtak ellenőrizni. Ezek a csoportok területeket foglaltak el, önállósították magukat, és, legalábbis a Kreml megítélése szerint egy kicsit már túlzásba is vitték függetlenségüket. A Wagner-brigádokat, ha igaz, épp ezek ellen a csoportok ellen vetették be, mégpedig azzal a céllal, hogy őrizetbe vegyék vezetőiket, és a fegyverek meg a felszerelés elkobzásával semlegesítsék katonai alakulataikat. Ilyenkor radikálisabb megoldások is szóba jöhettek. A Wagner-zsoldosoknak benne lehetett a kezük legalább tíz szeparatista vezető meggyilkolásában, és valószínűleg a Luhanszkban 2015. január elsején csapdába csalt karizmatikus Alekszandr Bednovot, más néven Batmant is ők tehették el láb alól. Marat Gabidullin határozottan tagadja, hogy bármilyen köze lett volna ezekhez az akciókhoz. De amikor beszélgettünk vele, újra meg újra szóvá tette a testvérgyilkos ukrajnai háborút, ami őszerinte súlyos melléfogás a Kreml részéről. De amióta, 2022 februárjában, megindult az orosz támadás, már nem tévedésről, hanem bűncselekményről kell beszélnünk. Ez a háború győzte meg arról, hogy meg kell törnie a csendet. Ez az első alkalom, hogy Marat elmondja, mi történt azon az első küldetésen, amivel a katonai magánvállalkozás megbízta. Megosztja velünk ukrajnai tapasztalatait, ahol immár nem valami nemes céllal – például az Iszlám Állam dzsihádistái ellen – vetik be őket. Mindenesetre tény, hogy nem ez a legdicsőbb epizódja az életrajznak; az ukrajnai bevetés folt az életrajzon, olyan incidens, amit szívesen kihagyott volna. De abban az időszakban még nem érett meg benne az elhatározás, hogy otthagyja a Wagner-csoportot.

Donbász után Maratot előléptetik. A közkatona egyszer csak egy felderítőosztagnak lesz a parancsnoka, majd, 2015 végén, már útban is van Szíriába. 2019-ig négyszer fordul meg az arab államban, ahol két és fél évet töltött olyan illegális – sehová se tartozó – katonaként, akit az orosz érdekeknek és az oroszokkal szövetséges Bassár el-Aszad rezsimjének védelmében vetnek be. A szíriai diktátor az első államfő, aki elfogadja a Wagner-csoport segítségét. Maratot nem foglalkoztatja a geopolitika, eszébe se jut megkérdőjelezni, amit feljebbvalói mondanak, nem is nagyon érdekli, milyen katonai céllal fogják bevetni háromezer kilométerre az otthonától. „Nekünk csak annyit mondtak, hogy van ott egy nagyszerű férfi, Bassár el-Aszad, aki gyakorlatilag egyedül irányítja hősies hadseregét, és harcol a világimperializmus ellen. És ennek a nagyszerű férfinak segítségre van szüksége.” A paranccsal nem lehet vitatkozni. 2015 szeptemberében és októberében a Wagner-zsoldosok lelkesen igyekeznek megfelelni a küldetésüknek. Oroszország akkortájt jelentette be a szíriai beavatkozást, vagyis azt, hogy hivatalosan is katonai segítséget nyújt az erősen meggyengült szíriai rezsimnek. Az orosz védelmi minisztérium által felszerelt és felfegyverzett zsoldosok azt hiszik, az orosz légierő vadászgépeinek védelmében harcolnak. De míg a reguláris hadsereg katonáinak kijár a légierő fedezete, a zsoldosokra a legpiszkosabb melókat osztják. Szinte minden földi hadműveletben bevetik őket, hogy velük erősítsék a többéves polgárháborúban legyengült és szétzilálódott szíriai hadsereget.

Ebbe a zárt világba kalauzol el könyvével a szerző. Marat elmondja, milyen körülmények közt éltek, elmeséli a csatákat, a vereségek frusztrációját ugyanúgy megosztja az olvasóval, mint az apró győzelmek eufóriáját. Illegális szemtanúja lévén annak a háborúnak, amely sokáig volt fő napihíre a nemzetközi hírközlő eszközöknek, a szerző egészen más aspektusból – belülről – ábrázolja ezeket az eseményeket. Nem csoda, hogy ez a könyv sokkal hitelesebb mindannál, amit eddig leírtak vagy elmondtak ebben a témában. Amit mond a toborzástól a különböző hadműveleteken át a bevetésig, egészen rabul ejti az olvasót, aki a szíriai sivatag kellős közepén egyszer csak egy erkélyen találja magát, ahol saját fülével hallja a GRAD rakéták sivítását meg a harcoló felek üvöltését.

Marat a Wagner-csoport működését illetően is szolgál értékes információkkal. A csoport tagjai nem az orosz hadsereg főparancsnokságától kapják az utasításokat. Szíriában az orosz és szíriai vezérkar legfelső szintje végzi a katonai feladatok összehangolását, és siker esetén legtöbbször csak őket léptetik elő. Marat élesen kritizálja a szíriai hadsereg fogyatékosságait. A katonáik nem alkalmasak komolyabb harci feladatra, még a speciális egységek, az orosz légierő meg az orosz tüzérség támogatásával sem. „Tulajdonképpen mi végeztük el az egész melót” – jelenti ki. Mint Palmirában, 2016 elején. A világhírű ókori helyszínt az iszlamisták először 2015 májusában foglalták el, mígnem 2016 márciusában a Wagner-zsoldosok vissza nem hódították. A csatában a zsoldosok állandó offenzívában voltak. A szír katonák mögöttük szöszmöszöltek, és csak akkor jelentek meg a frontvonalban, amikor az ellenség már visszavonult. „A szíriai hadsereg csak a győzelem utáni fotózásra jött – mondta Marat megvetéssel. – Pocsék katonák voltak, még azt a jelképes pozíciót se tudták tartani, amivel megbízták őket.” 2016 decemberében Palmüra megint az iszlamisták kezére kerül; Marat rendkívül veszélyesnek, kegyetlennek és szadistának írja le az ellenséges katonákat, akik ráadásul lelkesek és céltudatosak is, „mivel mindenféle hülyeséggel telebeszélték a fejüket. Büszke vagyok rá, hogy részben én is hozzájárultam a vereségükhöz.”

Másik szíriai küldetése az volt, hogy segítsen a helyi milíciák megteremtésében és kiképzésében. Az ő feladata volt a „sivatagi sólymok” nevezetű brigádok kiképzése; ez a paramilitáris szervezet, amely később a szíriai hadsereg egyik szárnya lett, szintén valamiféle katonai magánvállalkozás. Ezek az alakulatok, a Wagner-csoporttól eltérően, legálisan tevékenykedhettek Szíriában. Később, Maratot bízzák majd meg egy Isis Huntersnek nevezett szíriai frontharcososztag vezetésével. Az osztag a Wagner-cég helyi harcosokból toborzott leányvállalata – a katonák orosz irányítás alatt harcolnak, és az oroszok is fizetik őket. Azóta a szíriai zsoldosok egy része már belépett a Wagner-csoportba, ezek a katonák különböző hadszíntereken (például Líbiában és Közép-Afrikában) az orosz zsoldosokkal együtt harcolnak.

Gabidullin részletekbe menően leírja a Wagner-csoport szíriai hadjáratát, de a könyv igazi érdeme inkább az, hogy a szerző egészen különleges és szinte regénybe illő keverékét állítja elő a nyers tényeknek, egyszerűen kimondott igazságoknak és kalandoknak. Mintha az írás valamiféle köztes helyet foglalna el egyrészt a naiv hőseposz, másrészt az erőszak realitása között. Persze a könyv tele van rejtett ellentmondással és kimondatlan igazsággal. Ami annyit jelent, hogy az olvasónak a sorok között is van mit olvasnia. Például amikor a szerző a Wagner-csoport módszereiről beszél. Marat a vele folytatott beszélgetéseink során elismerte, hogy „nem mindig tartották tiszteletben a genfi egyezményt”. Meg hogy rendszeresen kifosztották az ellenőrzésük alá kerülő területeket. Szerinte a Wagner-zsoldosok szíriai hadjárata valójában a „jók” küzdelme a „rosszak” ellen, amiért is teljesen helyénvaló, hogy egy családot elűzzenek a házából azzal a céllal, hogy ott rendezzék be szállásukat. „Nem tagadom, néha kihasználtuk a lehetőségeket. Ha például, éjnek idején kinn voltunk a szabad ég alatt, és esett az eső, fáztunk, akkor egyszerűen berontottunk egy jól fűtött házba. És nem volt nehéz rábírni az ottlakókat, hogy helyet szorítsanak nekünk. Ami a hadifoglyokat illeti, állítása szerint mindig „jó egészségben” adta át őket a szíriai hatóságoknak. És megesküszik, hogy soha nem kínzott meg senkit, és soha nem gyilkolt feleslegesen.

Pedig abban az időben, amikor Marat Gabidullin a Wagner-csoport kötelékében dolgozott, néhány zsoldos halálra kínzott, feldarabolt és lefejezett egy szíriai civilt, a holttestet pedig elégették. A bűncselekményt elejétől végéig filmre vették. Aztán a videó 2019-ben valahogy kikerült a közösségi hálóra. Jóllehet független újságírók azonosították az áldozatot, az ügyben nem indult eljárás. A videót Marat is megnézte. Nincs jó véleménnyel az elkövetőkről, de azt mondja, egyszerű kilengésről van szó. Néhány szadista zsoldos elvesztette a fejét, de abban biztosak lehetünk – teszi hozzá –, hogy ez egyáltalán nem jellemző a személyi állományra. „Ezek miatt az epizódok miatt van veszett hírük a Wagner-féle zsoldosoknak Nyugat-Európában. A bűnösöket meg kell büntetni, és le kell mosni magunkról ezt a szégyent. De nem szabad azt hinni, hogy minden Wagner-zsoldos bűnöző.”

Csakhogy ezek a „kilengések” egyre gyakoribbak. Ahol a Wagner-zsoldosok csak megfordulnak, minden országban szörnyű bűncselekményekről, a civilek ellen elkövetett borzalmas és öncélú erőszak-cselekedetekről szólnak a beszámolók. Amikor ilyen incidensekről beszéltünk neki, megkínzott áldozatokról, akikkel – például Közép-Afrikában – személyesen is találkoztunk, Marat megdermed. Szerinte a zsoldosokat nem lehet szisztematikusan elkövetett rémtettekkel vádolni. Ő másként látja a dolgokat, szerinte a Wagner-zsoldosok a fegyveres felkelések meg a radikális iszlám ellen küzdenek, emellett az amerikaiak által képviselt nemzetközi imperializmus ellen is harcolnak, az amerikaiak ugyanis rögeszmésen törekednek „Nagy-Oroszország” megsemmisítésére.

Hiába soroltuk az érveinket, Marat mintha nem is hallotta volna őket. Úgy éreztük, ha elfogadja, hogy ezek a bűncselekmények csakugyan megtörténtek, azzal saját világát, erkölcsi tartását ásná alá. „Ezt képtelen vagyok elhinni – mondta, amikor utoljára találkoztunk –, ha elhiszem, mindennek vége.” Marat sohasem volt hajlandó leleplezni a bajtársai által elkövetett bűncselekményeket, vagy elismerni, hogy egybe-másba bizony ő is belekeveredett, ami annyit jelent, hogy képtelen megszabadulni a csoport iránti lojalitástól.

Persze ettől még nem naiv és nem is vak, ráadásul – ahogy teltek-múltak az évek – nagyon is változott a Társasághoz való viszonya. Mintha idővel több rálátása lett volna az eseményekre. Egyre világosabban látja, hogy politikai funkciója mellett a Wagner-csoport tevékenysége szépen hoz a vezetők konyhájára. A paramilitáris alakulatok ugyanis pénzért harcolnak. Szíriában például, ahol Marat is harcolt, azzal bízták meg őket, hogy szerezzék vissza az ellenőrzést a szabad szíriai hadsereg vagy az Iszlám Állam kezére került olaj- és gáznyerő helyek felett, és biztosítsák az olajkitermelés intézményeinek védelmét. Cserébe a szervezet a fekete aranyból meg a gázból befolyó jövedelem nem kevesebb mint 25 százalékát tehette zsebre. Legalábbis annak a 2016-os Moszkvában kötött szerződésnek az értelmében, amelyet – a Fontanka orosz internetes információs oldal újságírói szerint – a Jevgenyij Prigozsin által ellenőrzött cég, az Evro Polis, valamint a szíriai ásványi erőforrások minisztere között kötöttek. Semmi kétség: „Putyin séfje” a Wagner-csoportot nyilvánvalóan a Kreml geopolitikai ambícióinak szolgálatába állítja, ő alapozza meg a csoport státusát és biztosítja befolyását az orosz mikrokozmoszban – ezzel azonban, hála a zsíros szerződéseknek, végső soron személyi vagyonát gyarapítja. A Közép-afrikai Köztársaságban meg az arany- és gyémántbányászat került befolyása alá. De a helyi vámhivatalt is ő ellenőrzi (ami annyit jelent, hogy övé a bevétel egy része). És nemsokára – ezt jól informált hírforrásból tudjuk – Prigozsin emberei az adórendszerre is rá fogják tenni a kezüket. Maliban, ahol a Wagner-féle egységek épp most foglalják el pozícióikat, ugyanez a helyzet. A Wagner-féle biztonsági szolgálat költségeit a bányák bevételéből fedezik. Bamakóban a hatalomra került junta, ha igaz, havi tízmillió dollárt fizet az amerikai Stephen Townsend tábornoknak, az Africom (az Egyesült Államok afrikai parancsnoksága) volt vezetőjének.

Ebben a kontextusban egy zsoldos, egy kísértetkatona élete sokkal kevesebbet nyom a latban, mint az őt foglalkoztató szervezet gazdasági érdeke. Mivel legtöbbször elöregedett felszereléssel és fegyverekkel küldik ki őket a frontvonalba, a Wagner-alakulatok többször is súlyos vereséget szenvedtek, és jelentős emberveszteséggel vonultak vissza. De az „ágyútöltelék” szó nemcsak nem tetszik Maratnak, hanem fel is dühíti. Annál is inkább, mivel több tucat bajtársát vesztette el a hite szerint nemes célokért folyó harcokban, és ő maga sem úszta meg ép bőrrel; testét gránátszilánkok lyuggatták, és két ízben is súlyosan megsebesült a szíriai fronton.

Mégis, mind a mai napig marja megbántottsága. Folyton az a bizonyos esemény jár az eszében, képtelen elfelejteni. 2018. február 7-éről 8-ára virradó éjszakán történt. Egy orosz zsoldosokból álló hadoszlopot küldenek Dajr ez-Zaurtól délre, az Eufrátesz mentén található Al-Tabyah olajfinomító (az úgynevezett Conoco-gyár) visszafoglalására. A Wagner-zsoldosok a gyárat védő erőkkel találják szemben magukat: vagyis az amerikaiak által támogatott kurdokkal. Valóságos gránáteső fogadja őket. „Hirtelen elszabadult a pokol – emlékszik vissza a szerző. – Közvetlenül mellettem több rakéta is becsapódott. Az arcom több helyen is megégett. Azt az érzést nem lehet leírni, az ember csak fekszik, fekszik a földön, és várja, tehetetlenül, hogy az egésznek vége legyen. Kaptunk a pofánkra!” Mielőtt tüzet nyitottak volna, az amerikai vezérkar felvette a kapcsolatot a szíriai orosz parancsnoksággal, tudni szerették volna, hogy a támadók a reguláris orosz erőkhöz tartoznak-e. Az orosz tábornok részéről határozott nem volt a válasz. Zavarában szégyellte elismerni, hogy vannak zsoldosok is a hadműveleti területen.

A hadműveletre valahogy felfigyeltek a hírközlő eszközök. Ekkor ismerkedik meg a világ a Wagner-csoport nevével, miközben Moszkva váltig tagadja, hogy valaha is zsoldosokhoz folyamodott. Néhány napra rá Marija Zaharova, az orosz külügy szóvivője kijelenti, hogy oroszok nem is tartózkodtak az adott övezetben. „Ezt a hazugságot – így Marat – képtelen vagyok megbocsátani. Ilyesmitől felfordul a gyomrom. Csak néztem ennek a gátlástalanul hazudozó nőnek az arcát, és úgy éreztem, ezt nem lehet elviselni. Megvetem a hazugságot, undorodom tőle. Az én szememben semmilyen kormánystratégia nem igazolhatja ezt a magatartást. Egy ország nem tagadhatja meg a szolidaritást az övéivel.” Kétszáz, sőt háromszáz Wagner-katona is eleshetett azon az éjszakán.

Moszkva végül beismeri, hogy az elesettek között öten oroszok voltak, miközben fennen hangoztatja, hogy az utóbbiak nem álltak semmilyen kapcsolatban az orosz hatóságokkal. Ez a képmutatás nagyon fájt Maratnak. 2019-ben csalódottságában ott is hagyja a Wagner-csoportot, képtelen lévén elfogadni egy olyan rendszert, amiben ennyi a kétszínűség. „Büszke vagyok rá, hogy tagja voltam ennek a formációnak, és hogy részt vettem egy sor küldetésben, ami ma már része a történelemnek. De örülök, hogy kiléptem az alakulatból. Nem értek egyet a megtörhetetlen titoktartás politikájával. Nem rendes dolog azt mondani, hogy egyes emberek nem léteznek, amikor nagyon is léteznek.”

Miközben Wagner a világ egyre több pontjára terjeszti ki hálózatát, Marat arról álmodozik, hogy Oroszország legalizálni fogja a zsoldoshadsereget. Hogy ezeknek a bátor harcosoknak mégse kelljen bujkálniuk. És hogy hazája nyíltan vállalja geopolitikai ambícióit, és hogy véget vessen a komfortos szürke zónában való tevékenységének. Ennek ellenére nehéz elképzelni, hogy a Kreml meg a Védelmi Minisztérium comingoutolni fog a kérdésben. Marat olyan területen követeli az emberi tisztességet, ahol az lehetetlen. És ezzel alighanem tisztában van.

Marat sem mentes az oroszok dupla komplexusától, benne is kíméletlen harcot vív egymással a felsőbbrendűség meg a kisebbségi érzés; neki is könnyebb lett volna az egész rendszert kritizálni, és – ahogyan a szovjet korszakban mondták – Nyugatra disszidálni. Ez az opció azonban idegen tőle. Ha történetesen legálisan lehetne zsoldos, egy percig se tétovázna, újra vállalná a veszélyes küldetéseket Oroszország szolgálatában. Miért is ne? Utóvégre mindig is a hazát szolgálta.

Ksenia Bolchakova és Alexandra Jousset újságírók,

a Wagner – Putyin árnyékhadserege című film alkotói

– 1 – Útban a légióhoz

Krasznodar, 2015. április–június

Lehet-e kétszer ugyanabba a folyóba lépni? Nem lehet, szögezte le az a bizonyos ókori filozófus, és közben eszébe se jutott, hogy ezzel a megállapítással mindazokat megfosztja a helyes útra való visszatalálás reményétől, akik óvatlanul letértek az egyenes útról, és eltévedtek az élet labirintusában.

Leheveredtem a pázsitra, hogy kipihenjem ennek a hosszú napnak a fáradalmait, és néztem, hogyan bukik le a nap a látóhatáron; és miközben teljesen átadtam magam a gondolataimnak, egyre messzebbről hallottam a kiképzőtábor zaját és izgatott nyüzsgését.

Három hónap is eltelt, amióta megérkeztem az alkalmi katonák fémkarókkal kijelölt kiképzőtáborába (hamarosan ezekre a fémkarókra fogják erősíteni a drótkerítést). Az első napok zűrös összevisszasága lassan szigorú napirendnek adta át a helyét, a harcra való felkészítést olyan tábori élet keretezte, amely semmivel sem nyújtott több kényelmet, mint amennyire a hadszíntéren lehet számítani.

Annyi magányos év után újra meg kellett szoknom, hogy rengeteg emberrel vagyok körülvéve, nem csoda, hogy olyan hamar elfáradok. Pedig az utóbbi hónapok eseményei visszaadták a reményt, kiegyensúlyozottabb lettem, bizakodva néztem a jövőbe, holott ezt a saját életembe vetett bizalmat a csavargás éveiben teljesen elvesztettem.

Hol volt már az az idő, amikor – zsebemben az érettségivel – kiléptem a legjobb szovjet katonaiskola, a rjazanyi légideszantosokat képző gimnázium kapuján; úgy éreztem, tele vagyok energiával, és hogy felkészültem az élet nagy kihívásaira. Gyerekkorom óta vágytam rá, hogy a légierőnél szolgáljak, hogy megvédjem a hazát, az anyaföldet, és hogy hivatásos katona legyek… Abban az időben – vagyis a peresztrojka meg a glasznoszty első éveiben – az egész ország csupa remény volt, csupa lelkesedés. Voltak ugyan zavargások a kazahsztáni Almatiban meg az azerbajdzsáni Sumqayitban (az azeriek pogromot szerveztek az örmény kisebbség ellen), de ezekben a kilengésekben mindenki egyedi és véletlenszerű eseményt látott; akkor még senki se tudta elképzelni, legvadabb álmaiban sem, a transznisztriai, abház és csecsenföldi vérengzéseket. Az 1988-as Oroszországban még a legsötétebb és legvakmerőbb jóslatok sem számoltak a Szovjet Szocialista Köztársaságok Uniójának négy évvel később bekövetkező összeomlásával. Én pedig, fiatal hadnagy, tele ambícióval, megérkeztem a moldovai Kisinyovba, hogy átvegyem egy ejtőernyős szakasz parancsnokságát. A kibírhatatlanul egyhangú és unalmas szolgálat, amely híján volt minden romantikának, még csak nem is hasonlított azokra a háborús filmekre, amik a mozivásznon bemutatott lélegzetelállító szabotázsakciókkal és ejtőernyős rajtaütésekkel olyan nagy hatást gyakoroltak a fantáziámra. A valóságban mások a játékszabályok, hamarosan rá kellett jönnöm, hogy az ember nem azzal építi a karrierjét, hogy kiválóan gyakorolja katonai hivatását, hanem azzal, hogy – ha észszerűek, ha nem – gondolkodás nélkül végrehajtja elöljárója parancsait. Mivel az első években kitartó igyekezetem ellenére sem kaptam meg az elvárt elismerést, minden szabadidőm a sportnak szenteltem. Minden nap edzettem magam ökölvívásban meg kick-boxban. A szorgalom meghozta gyümölcsét, de hogy kézitusában hadseregbajnok legyek, így is elérhetetlen álom maradt, holott a rendszeres sporttevékenység egyre jobban eltávolított a katonai hivatástól. Egyre kevesebb időt töltöttem a laktanyában, és egyre többet a sarki edzőteremben, egyre többször mértem össze a felkészültségemet az odavalósiakkal, akik csaknem mind piti bűnözők voltak. Hozzáadódtak ehhez a Szovjetunió összeomlásával kapcsolatos nehézségek, az összeomlás utáni káoszról már nem is beszélve. A mi ezredünket például egyszer csak áthelyezték Szibériába, a semmi kellős közepébe, ráadásul a járandóságunkat is hol megkaptuk, hol nem.

A sorozatos kudarcok lassan megérlelték bennem az elhatározást, és 1993-ban úgy döntöttem, leszerelek. De a döntést hamar megbántam: jószerivel még el se küldtem a leszerelési kérelmemet, amikor kineveztek egy felderítőszázad parancsnokhelyettesének. Rögtön kihallgatást kértem az orosz légideszanterők főparancsnokától, ő személyesen fogadott Moszkvában, és megígérte, nem fogja engedélyezni a leszerelésemet. A bürokráciának azonban megvannak a törvényei, és ezek függetlenek a vezérkar főparancsnokának szándékától. Bár az sem lehetetlen, hogy az utóbbinak később már nem nagyon volt kedve beváltani az ígéretét. Elég az hozzá, hogy végül leszereltek. Két hónapra rá már az utcán voltam, és bár minden követ megmozgattam, hogy vegyenek vissza a seregbe, még csak nem is válaszoltak a kérvényeimre. Abban az időben rengeteg hivatásos fordított hátat a hadseregnek, furcsamód csak engem nem voltak hajlandók visszafogadni soraikba. Valamiből azonban élni kellett, valamiből csak el kellett tartani a családomat, és hát az egyre nagyobb becsvágyamnak is teret kellett találni, annál is inkább, mert akkoriban mindenkit megrészegített Oroszországban a nagytőke tobzódása. Pénzt akartam keresni, sok pénzt, és a lehető leggyorsabban, de a biznisz – ahogy akkoriban mondogatták – azzal végződött, hogy az alvilágban le kellett számolnom valakivel. Hogy mentsem a bőröm, eltettem egy bandavezért láb alól, és börtönben kötöttem ki. Három év a krasznojarszki fegyenctelepen – így szólt az ítélet, az egész priusszal megfejelve. A hadsereg kapuja végleg bezárult előttem.

Az életem tehát lekanyarodott az útról, amiről fiatalkoromban annyit álmodoztam, és eltávolodott azoktól az értékektől is, amiket a katonaiskolában belénk vertek. Semmi kedvem nem volt civil foglalkozás után nézni, ez pedig egyáltalán nem könnyítette meg a helyzetemet. Mivel nem találtam semmi olyan elfoglaltságot, ami valamennyire is lekötötte volna az érdeklődésemet, nem tudtam semmivel ellensúlyozni a belső ürességet, ami a katonaságtól való távozásom után keletkezett bennem. Inni kezdtem, és ebben az időszakban sok olyan dolgot csináltam, aminek ma már a puszta emléke is szégyenkezéssel tölt el.

Egy darabig, miután kijöttem a sittről, biztonsági őrként dolgoztam. Oroszországban minden vállalkozásnak szüksége van védelemre a bűnözőkkel szemben. Meg arra is szüksége van minden vállalkozásnak, hogy az ember jó kapcsolatokat ápoljon a mohó közhivatalnokokkal, akik alig várják, hogy lefizessék őket; mifelénk csakis akkor virágozhat egy vállalkozás, ha a közhivatalnokok is megtalálják a számításaikat. Nem mondhatom, hogy túlontúl nagy lelkesedéssel végeztem a munkámat. Jóllehet panaszra nem volt semmi okom, és szépen kerestem, végül innen is kicsöppentem, miután heves vitába bonyolódtam a közvetlen főnökömmel, egy nyugdíjas rendőrtiszttel, aki nem sokat konyított a munkájához, és nem volt ott, amikor az észt osztogatták. Se az üzemvezetéshez nem értett, se a biztonsághoz, és a vetélytársak ijesztgetésével töltötte minden idejét; azzal fenyegette őket, hogy élni fog kiváló rendőrségi összeköttetéseivel – Oroszországban ugyanis nincs az a tőke, ami felérne az ilyen kapcsolatokkal. Mivel a cég vezérigazgatója nem akart konfliktusba keveredni egy volt rendőrrel, kénytelen voltam beadni a lemondásom.

Ezután még sok minden történt, de nem mondhatom, hogy az események pozitív hatással lettek volna személyiségem kibontakozására. Úgy éreztem, semmire se vagyok jó, teljesen elvesztettem lelki egyensúlyomat. Az első házasságomból született Renáta lányommal is megromlott a kapcsolatom (kisinyovi szolgálati időm alatt megnősültem, a gyerek is akkor született, és rendszeresen fizettem a tartásdíjat). Valahogy hiányzott belőlem a határozottság, enélkül pedig lehetetlen az apai tekintélyt megalapozni. És anyagilag is csehül álltam, nem tudtam neki segíteni azokban a problémákban, amelyekkel egy pályakezdő fiatal nő szembesül, miután befejezte a tanulmányait.

Teljesen le voltam égve, de semmi kedvem nem volt hozzá, hogy továbbra is vigyázzak az úgynevezett üzletemberek biztonságára. Lenéztem ezeket a tahó szélhámosokat, akik abban a hitben ringatták magukat, hogy a nemzet elitjét alkotják. Ahhoz viszont nem volt tehetségem, hogy saját lábamra álljak: míg egyeseknek van hozzá tehetségük, hogy aranyércet találjanak, és azt is tudják, hogyan kell az aranyat kitermelni, másoknak nincsen. Hiába, én csak a háborúzáshoz értettem, semmi máshoz.

Natasának, a feleségemnek sokáig egyedül kellett előteremtenie a kenyérre valót, ha egy adósságot kifizetett, keletkezett helyette három. Amikor eljött velem Szibériából, más ambíciói is lehettek, mint hogy keményen dolgozzon a betevőért meg azért, hogy legyen tető a feje felett. Szerette volna kibontakoztatni a személyiségét. Mint az egyik rangos szépészeti klinika ügyvezető igazgatója, tapasztalatokat akart szerezni, de úgy érezte, arra megy el minden energiája, hogy neki kell biztosítania a család pénzügyi biztonságát. Szeretni mindig is szeretett, de nem nagyon tudta elfogadni, hogy képtelen vagyok alkalmazkodni a realitásokhoz. Éreztem, hogy ez így nem mehet tovább, hogy muszáj valami megoldást találnom, nem maradhatok örökké félreismert zseni – máskülönben ez a házasságom is tönkremegy. De negyvenkilenc évesen fogalmam se volt, mibe is fogjak.

2015 márciusának legvégén sikerült kivergődnöm a zsákutcából. Mindezt egy telefonbeszélgetésnek köszönhetem: régi haver hívott fel, akivel néhány évvel korábban egy szibériai edzőteremben ismerkedtem meg. Szamuráj – ez volt a beceneve – meggyőződéses zsoldoskatona volt, és elképzelni se tudott volna magának más kenyérkeresetet. Bevonuláskor a 201-es hadosztályhoz került, a tádzsikisztáni hegyvidék egyik zugába, amikor még javában dúlt a polgárháború az egykori szovjetköztársaságban. Miután leszerelt, hazament, de képtelen volt sokáig veszteg maradni, olyan erősen vonzotta a háború. Megragadta az első alkalmat, és szerződéses katona lett az első csecsenföldi háborúban, aztán a kilencvenes évek közepén, nem sokkal találkozásunk után, a másodikban is. Miután végleg otthagyta a sereget, testőrként dolgozott, végül hajókísérőnek jelentkezett egy Ádeni-öbölbe tartó hajóra (az a térség tudniillik tele van kalózokkal). Egy idő óta szem elől vesztettük egymást, de ebben a kritikus időszakban közös barátok révén újra felvettem vele a kapcsolatot. Először tőle hallottam a szervezetről, amely lehetőséget adna rá, hogy visszatérjek régi hivatásomhoz, és azt csináljam, amit szeretek. Szamuráj megmondta, mikor kell jelentkezniük, és azt is, hogy hol, mármint azoknak, akik tagjai akarnak lenni egy alkalmi „hadseregnek”. Valójában hadseregtoborzás kezdődött, mégpedig a dél-oroszországi kubáni régióban. Miután elmagyaráztam Natasának, miről van szó, kényelmesen elhelyezkedtem egy hálókocsi párnázott ülésén, útban az ismeretlen jövő felé. Úgy látszott, 2015 fordulópont lesz az életemben, visszatérek a normalitásba, és valóra váltom régi álmomat.

A szerződéses magánkatonák kiképzőtábora valóságos hangyaboly volt, semmiben sem emlékeztetett a hadseregnél megszokott rendre és fegyelemre. Emberek szaladgáltak összevissza, voltak, akik hosszabb szabadság után ismét szolgálatba álltak, mások küldetésből jöttek vissza. Katonai sátrakban voltunk elszállásolva, és valósággal ökölre mentünk a jobb ágyakért. Senki se parancsolt, senki se engedelmeskedett, mindenkinek meg kellett küzdenie magáért.

A felvételin minden nehézség nélkül megfeleltem, és rögtön el is helyeztek a központi táborban. Szerencsére, bár régen volt fegyver a kezemben, nem estem ki a gyakorlatból: nagyon jó formában voltam, a három kilométeres futóversenyen a csapat java részét magam mögött hagytam, pedig nálam fiatalabbak is voltak közöttük. A Társaság olyanokat keresett, akik tudják, hogyan kell harcolni, és bírják a strapát. Mert háborúról van szó, és ezt nyíltan meg is mondják az újoncoknak, hogy jól gondolják meg a dolgot, mielőtt aláírják a szerződést. Később, a csatatéren nincs kegyelem annak, aki hátrálva cserben hagyja bajtársait. Nekem tetszett ez a nyers őszinteség, főleg annyi üres ígéret meg a másikat semmire se kötelező megegyezés után, és tetszettek a konkrét ajánlatok is.

A Katonai Magánvállalkozás (KMV) Beethoven néven híresült el a világban (az alapítónak ugyanis ez volt a ragadványneve), mi azonban egymás között csak Társaságnak hívtuk; nos, ez a Társaság valóságos kis hadsereg volt, éppen csak nem volt légiereje, nem voltak tengeralattjárói, és szuperszonikus rakétái se voltak. De a többi fegyvernem képviselve volt, és jelentkezni is rengetegen jelentkeztek. Volt ott mindenféle ember, és mindenkinek más volt a múltja, más volt az élettörténete. Voltak ott hétpróbás zsoldosok, akik több forró ponton is megfordultak, a Donbászt is ideértve, és akik semmi máshoz nem értettek, csak a háborúskodáshoz. Aztán voltak komoly profik is. Meg romantikusok, akik bele akartak szagolni a háborúba. Sokan közülük el is hitték, hitelt adva a propagandának, hogy az Ukrajnából meg Nyugatról érkező fasiszták le akarják rombolni az orosz ajkú világot, és hogy hazafias kötelességük fegyvert fogni, mégpedig annak a hazaszeretetnek a nevében, amivel gyerekkorunk óta tömik a fejünket. Akadtak olyanok is, akik – akárcsak én – szintén megjárták a sittet. Másokat a nagyobb adrenalindózis vonzott ide meg a lóvé, ezeknek valóságos kábítószer a háború, és eszükbe se jut, hogy visszatérjenek a békés és nyugodt mindennapi életbe. Aztán ott vannak az alkoholizáló címeres semmirekellők, akik még élvezik is, hogy egy paramilitáris alakulatban való katonáskodás egy kis rendet visz a kaotikus életükbe. És bár mindenki hozza magával a történetét, jellemét, nemzetiségét, vallását, mégis egy a hivatásunk, és egy közösséget alkotunk, a zsoldosok hadseregének közösségét. Azt viszont senki se feszegette, mi is a jogi státusza a Társaságnak, ami szerződtetett minket. Mindössze annyit tudtunk, olyan vállalkozásról van szó, aminek szüksége van a szakértelmünkre, és ezért komoly pénzt hajlandó fizetni. Ami engem illet, nagyon is tisztában voltam vele, mire vállalkoztam. Tudtam, hogy ez nem reguláris hadsereg, tudtam, hogy a Társaság nem tartozik a törvény hatálya alá. A KMV-ket ugyanis Oroszországban tiltja a törvény. Az ilyen szervezetek hivatalosan nem is léteznek.

Zsoldos pályafutásomat egyszerű közkatonaként kezdtem. Még meg kellett találnom a helyemet. Olyan emberekkel voltam körülvéve, akik a két csecsenföldi háborúban is részt vettek, akik ott voltak a grúziai háborúban, harcoltak a donbászi fegyveres felkelésben, és többségükben még nálam, az idősödő volt ejtőernyős tisztnél is tapasztaltabbak voltak, mivel én harcolni sohasem harcoltam. Én egy nemzetközi egységhez csatlakoztam, aminek szerb volt a parancsnoka; ezzel a szerbbel az első napokban egész jól megértettük egymást. Volk rendkívüli figurának látszott, ráadásul külföldi volt, ami már önmagában is egzotikum. Arra csak később jöttem rá, már a kiképzés alatt, és még később, az első küldetésen, hogy – keserű kiábrándulás – nem minden arany, ami fénylik. Egykettőre kiderült: Volk a hadműveleti területen forrófejű bitang, és hogy híján van minden professzionalizmusnak. Hogy valójában szar ember.

Ahogy beléptem a hadseregbe, rögtön kaptam fém dögcédulát a nyilvántartási számommal meg fegyvert. A kiképzést a szakaszparancsnokokra bízták, pedig legtöbbjének nem volt semmilyen elméleti ismerete, ők a kiképzést arra alapozták, hogy megosztották velünk harci tapasztalataikat. Az egész abból állt, hogy megbeszéltük, adott helyzetben mi a teendő, de anélkül, hogy mindezt kipróbáltuk volna a gyakorlatban. Szerencsére a lőgyakorlatokat kiváló oktató ellenőrizte. Mégis fő, hogy újra éreztem a hangulatot, amit már régen elfelejtettem; mindent megtettem, hogy visszaszerezzem az egykori kézügyességemet, és igyekeztem új fogásokat is elsajátítani. Hiába volt annyi éven át olyan zaklatott az életem, fizikailag jó formában voltam. Lassan, fokozatosan felelevenítettem magamban azt a gyakorlati és elméleti szaktudást, amire a katonaiskolában meg a szolgálati időm alatt tettem szert.

Meghazudtolva első benyomásomat, a Társaság, amely a hagyományos katonai egységekből állt, nagyon is jól meg volt szervezve. Rendfokozatok, igaz, nem voltak, csak szolgálati megbízatások – hadosztályparancsnok, századparancsnok, szakaszparancsnok –, és mindenkinek eszerint határozták meg a státuszát. Egyéves szerződést kötöttem. Már az első két fizetés is lehetővé tette, hogy otthon helyreállítsam családfői és férji tekintélyemet. Még akkor is, ha – a mindig készpénzben kapott – összeg a kiképzés alatt csak 80 000 rubel (körülbelül ezer euró) volt, ha jóval alatta maradt is a kiküldetéskor járó 120 000 rubelnek és a nála kétszer több illetménynek (150 000 rubel), amit harcban való részvételért kap az ember. Mindez nagyon korrekt pénz az orosz normákhoz képest. Felért egy csinos moszkvai fizetéssel.

Új életnek néztem elébe. Be kellett bizonyítanom, elsősorban önmagamnak, hogy alkalmas vagyok a frontharcosi mesterségre. És akkor újra beléphetek abba a folyóba, aminek sok-sok évvel korábban hátat fordítottam.

Tartalom

A francia kiadó előszava

Előszó

1. Útban a légióhoz

2. Kiküldetés Luhanszkba

3. Az utazás

4. Felkészülés a harcra

5. Salma

6. Élet és halál urai

7. Az irányítás terhe

8. Lazítunk egy kicsit

9. A „félelmet nem ismerő” Sólymok

10. Két tűz között

11. Az elszalasztott győzelem

12. Az arcvonal mögött

13. Egy nap Kinsabba külvárosában

14. A támadás elmarad

15. Kinsabba a miénk

16. Találkozás az iszlamistákkal

17. A kopek

18. Vesztett csata

19. Palmüra környékén

20. Megcsináltuk!

21. Megsebesültem

22. Kómában

23. A kitüntetés

24. Vissza a bajtársakhoz

25. Komfortos háború

26. Hajjan

27. A siker ára

28. Az orvos

29. Költözködés

30. Újra Palmüra

31. Hát a prémium?

32. A hágón

33. Al-Chaer

34. A hmeimimi támaszpont

35. Szíria – nélkülem

Utószó

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Berka Attila
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Macskássy Zsuzsa

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Abhaya Libre – SIL Open Font License
EB Garamond– SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0