A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Johann Lindsey: Marry Me by Sundown

Gallery Books, A Division of Simon & Schuster, Inc., New York

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Turcsányi Jakab

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Könyvterv: Gelányi Mariann

Copyright © 2018 by Johanna Lindsey

Hungarian translation © Turcsányi Jakab, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-884-6

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ELSŐ FEJEZET

– Nem hiszem, hogy abbahagyja a sírást, még a társaság kedvéért sem – figyelmeztette Sophie Violetet, miután visszatértek a két lány közös hálószobájába.

Violet Mitchell sóhajtott; tudta, hogy Sophie Elizabeth néniről, Sophie anyjáról beszél. De ekkor Violet átfogta az unokanővére vállát, és gyengéden megszorította. Jól ment neki a vigasztalás, az anyáskodás, hiszen gyerekkorukban igyekezett anyjuk helyett anyja lenni a két fivérének.

– Nem akarja, hogy elmenjek – jegyezte meg Violet.

– Egyikünk sem akarja, hogy elmenj!

– Nem lett volna szabad társaságot hívnia, ami csak arra emlékezteti, hogy holnap reggel visszahajózom Amerikába.

– Bárcsak ne érkezett volna meg négy napja az a levél! – jelentette ki Sophie zsémbes hangon. – Ha csak a jövő héten jön meg, legalább részt vehettél volna a szezon első bálján. Nem tudom elhinni, hogy mindenből kimaradsz!

Violet közel állt hozzá, hogy ő is elsírja magát. Annyira várta már az idei nyár ünnepi alkalmait, amelyeken együtt mulathat Sophie-val! Mindketten ebben az évben töltötték be a tizennyolcat, Violet a múlt hónapban, Sophie kora tavasszal. Violet még mindig növésben volt, elérte a 170 centimétert, míg Sophie inkább kis termetű volt a maga 160 centijével. És Elizabeth nem sajnálta a költségeket, hogy a két kuzinnak szép ruhatára legyen.

Violet a nagynénjével, a nagybátyjával és számos gyermekükkel élt az utóbbi kilenc évben, mióta Elizabeth néni az amerikai Philadelphiába látogatott, amely neki és Violet anyjának is a szülővárosa volt, és azzal állt a Mitchell család elé, hogy Violetnek vissza kell térnie velük Londonba, ahol vele és a férjével, Lord Edmund Faulknerrel élne, a hat lányukkal együtt.

Violet apja, Charles nem nagyon tiltakozott.

Violet meg tudta érteni, miért megkönnyebbülés az apjának, ha leveszik a terhét a válláról. Egyedül nevelni egy leánygyermeket, a felesége nélkül, aki tüdővészben halt meg néhány évvel Violet születése után, nyilván túl sok volt neki. Daniel és Evan, a két fivére sem ellenkezett. Nem igazán élvezték, hogy a nővérük parancsolgat nekik, de mivel nem volt anyjuk, hogy megfékezze a rakoncátlan fiúkat, Violet vállalta magára az anya szerepét, noha a fivérei két évvel idősebbek voltak nála. Közben ő anya nélkül maradt, akinek a hiányát kilencévesen fájdalmasan érezte. Ezért ő sem nagyon tiltakozott, amikor közölték vele, hogy a közvetlen családtagjait hátrahagyva Londonba kell költöznie. Nehéz feladat volt az anyaszereppel próbálkozni. De már gyakorlatot szerzett benne, hiszen itt, Angliában is kivette a részét az unokahúgai terelgetéséből. Bár ők legalább nem bánták. Az amerikai vérének tudták be.

– Örülnöd kéne velem – jegyezte meg Violet. – Csodálatos lesz viszontlátni a papát és a fivéreimet. Arra nem is gondolsz, hogy hiányoltam őket?

– Sohasem említetted, így nem is nagyon jutott eszembe.

Violet ugratással próbálkozott. – Ha tanultam valamit tőletek, britektől, hát azt, hogyan rejtsem el a rossz érzéseimet.

– Ahogy most az anyám, aki elárasztja a szobáját könnyekkel?

Mindketten elmosolyodtak, majd Violet hozzátette: – Tudod, hogy értem. És te, húgom, eléggé lefoglaltál és elszórakoztattál, hogy eszembe se jusson elrontanom a kedvedet, ha néha elfogott a szomorúság a fivéreimre és az apámra gondolva. De minden héten írtam nekik, és bár a fiúk nem olyan szorgosak a válaszolásban, mint szeretném, megértem, hogy ezer más dolgon jár az eszük levélírás helyett. Azt is tudom, hogy az apám utál levelezni. Örülhetek, hogy nyolc levelet kaptam tőle az itteni évek alatt, de mindig odafigyelt arra, hogy ő is írjon pár sort a fiúk leveleiben. És kétszer ide is látogattak mindhárman.

– Jöhettek volna gyakrabban.

– Engem már a második látogatás is meglepett öt évvel ezelőtt, azok után, amilyen rémes tengeribetegséget szenvedett el a papa és Evan az első útjuk során.

– Ó, arról már megfeledkeztem. Ennek ellenére vállalhatták volna a kockázatot, hogy itt legyenek, amikor bevezetnek a társaságba. Ha nem küldöd el nekik tavaly azt a portrét magadról, valószínűleg eljöttek volna, tengeribetegség ide vagy oda, hogy a saját szemükkel lássák, milyen lettél.

– Te csak ne bosszankodj helyettem azon, ami engem nem bosszant. Megírtam nekik, hogy ne jöjjenek, inkább majd én látogatom meg őket. Talán élvezték volna Londont, noha már kétszer bejárták, és bár sohasem mondanák ki, nem hiszem, hogy igazán otthonos volt nekik a brit társaság formalitása. A fő ok azonban, hogy túlságosan furdalt a lelkiismeret, amiért az apám és Evan annyit szenvedett idejövet és hazatéréskor is. Már úgyis tervbe vettem, hogy idén meglátogatom őket, csak nem ilyen hamar. Nyilván nem kellett volna megemlítenem, hogy reményeim szerint már a vőlegényemmel érkezem. Nem nagyon örültek neki.

– Tényleg ezt írtad nekik? – hüledezett boldogan Sophie.

– Miért ne tettem volna? Az anyád évek óta beszél már nekünk erről a bizonyos báli szezonról, tehát joggal gondoltam, hogy megtörténhet, és ezt a családomnak is tudtára adtam. Végtére is az anyád arra számít, hogy mindkettőnket eljegyeznek ebben a szezonban.

– És mit válaszolt erre az apád?

– Még semmit. A legutóbbi küldeményhez nem írt sorokat a papa, aztán jött ez a homályos levél a fiúktól. De a papa azt szeretné, ha boldog lennék, ezért arra számítok, hogy engedélyezi a házasságomat egy angol úrral, ha itt lesz az ideje. Mindenképp elrendeződik a dolog, mire hazamegyek.

Sophie felhördült. – Ezért kell azonnal elutaznod? Attól félnek, hogy elveszítenek egy angol férj miatt?

Violet egy pillanatig összevont szemöldökkel töprengett ezen a lehetőségen, de aztán megrázta a fejét. – Nem, nem folyamodnának ilyen ravaszsághoz. Daniel csak annyit írt, hogy sürgős, és érzékeltette, hogy komoly ügyről van szó.

– De azt nem árulta el, mi olyan sürgős – emlékeztette rosszallóan Sophie.

Violet sóhajtott. – Biztos vagyok benne, hogy ő szerette volna megmagyarázni, de amint írta, Evan óva intette attól, hogy elárulja nekem, ezért Daniel valószínűleg sietett elküldeni a levelet, nehogy Evan rájöjjön. Máskülönben nemcsak annyit írt volna, hogy „Sürgős az ügy, Vi. Egyedül te oldhatod meg.”

– De hamar visszatérsz, ugye? Nagyon jól értesz a dolgok megoldásához, így nem tarthat sokáig rendbe hoznod ezt az ügyet, és már fel is szállhatsz a következő hajóra. Akkor nem maradsz ki a báli szezonból. És hozd magaddal a fivéreidet meg az apádat is. Öt éve nem láttuk őket, pedig rokonok vagyunk!

– Megkérem őket, de azt nem ígérhetem, hogy visszatérek a szezon vége előtt, hiszen három-négy hétbe telik az átkelés az óceánon. Ma este nem társaságot kellene fogadnom, hanem befejeznem a csomagolást. Ne nézzük meg, készen áll-e már az anyád, hogy lejöjjön? Remélem, nem hívott túl sok embert a búcsúztatásomra.

– Erre nem vennék mérget, kuzin. Jövő héten indul a báli szezon. Amellett, hogy nagyon sokan élnek Londonban, akárcsak mi, vannak, akik már korábban ideutaztak, hogy a háziasszonyok időben értesüljenek a jelenlétükről. Néhányukkal találkozni is fogsz ma este.

Violet nevetett. – Találkozom velük, csak hogy elköszönjek?

– Nem, nem, biztosíthatod őket arról, hogy hamarosan visszatérsz. Vagy ne is mondj nekik semmit. A mama nem írta bele a meghívókba, hogy ez búcsúztatás lesz, csupán azt szerette volna, ha legalább még egyszer jól szórakoznál, mielőtt holnap elhajózol. És te olyan csinos vagy, Vi. Mindenképp összetörsz néhány szívet ezen a nyáron. És nem, egy kicsit sem vagyok féltékeny rád. Hiszen neked is csak egy szíved van. Míg fiatalembernek se szeri, se száma. Talán már ma este találkozol az igazival. Hát nem lenne csodás? Akkor alig várnád, hogy visszatérj – tette hozzá nevetve Sophie.

– De a csomagolás…

– Már majdnem készen van, és a szolgák majd befejezik, amíg mi odalent leszünk. Nincs kibúvó, kuzin. Kénytelen leszel jól érezni magad ma este.

Jól érezni magam, gondolta Violet. Talán így lenne, ha nem aggódna a fivéreiért és az apjáért, amióta négy napja megkapta Daniel levelét. És ha nem volna sírni kedve, mert búcsút kell mondania az itteni családtagjainak, akiket annyira megszeretett. De ezeket az érzéseit nagyrészt megtartotta magának. Ha tanult valamit a Faulknerékkel töltött évek alatt, hát azt, hogyan vágjon jó képet minden körülmények között.

Ahogy most Elizabeth néni. Mire Sophie bekopogott hozzá, már felszárította a könnyeit, és ragyogó mosollyal nézett a két kedvencére. Sophie szőke és kék szemű volt, a leghalványabb türkizkék ruhában. Violet is szőke, de ő a lilát favorizálta, több új ruhája volt ebben a színben, mert nagyon jól ment a sötét violakék szeméhez. Ma este fehér szaténnal szegett ruhát viselt, és az anyja kámeáját egy szalagon a nyakában. Eddig nem sok alkalma volt csecsebecséket hordani.

Az apja elküldte neki az anyja minden ékszerét a tizenhatodik születésnapjára. Violet azt remélte, hogy idén meglepi egy harmadik londoni látogatással, de nem így történt. Épp ellenkezőleg, ezúttal őt várja haza az apja, miután befejeződött a nevelése, és már nincs szüksége Elizabeth anyáskodására. Ennyit mondott akkor, amikor Violet elhagyta az otthonukat. De többé nem tett erről említést az általa írt néhány levélben, csak arról írt, hogy szereti, és hiányzik neki a lánya. Majd jól megmossa a fejét mindhármuknak, amint otthon lesz, miért nem írtak gyakrabban, különösen Danielét, mert nem adott magyarázatot arra, miért kell ilyen sietősen visszatérnie Philadelphiába. Az utóbbi négy napon abban reménykedett, hogy az első levelet azonnal követi majd egy második, alapos beszámolóval, de nem érkezett semmi. Bár Violet sokféle okra gondolt magában, soha ki nem találta volna, mi vár rá a szülővárosában.

MÁSODIK FEJEZET

Elliott Palmer volt a neve – pontosabban, Lord Elliott Palmer. És Violet még akkor este eldöntötte Faulknerék elegáns szalonjában, hogy egy napon ő lesz a férje. Szerelem első látásra, ő meg csak áradozott, kuncogott és irult-pirult, ami nem volt jellemző rá, de egyszerűen nem tudott uralkodni az érzelmein a jelenlétében. Kisajátította magának, megsértve az illendőséget, és szinte biztosra vette, hogy a fiatalember is vonzódik hozzá.

A szőke, zöld szemű és nála tíz centivel magasabb Lord Elliott elbűvölő volt, jó kedélyű és humoros. Az előző három szezon történeteivel traktálta Violetet, aki ezeket hallva bután kacarászott, holott más körülmények között nem találta volna viccesnek egyik-másik történetét, amelyek más emberek botlásai, malőrjei és balszerencséje körül forogtak. De mivel Lord Elliott szerint mulatságosak voltak, Violet vele nevetett. Egyszerűen nem bírta megállni!

– Idén nyáron töltöm be a huszonegyet – súgta meg egy ponton, bizalmasan közelebb hajolva –, úgy vélem, ideje elkezdenem feleséget keresni.

Violet kis híján elájult a gyönyörtől e provokatív célzás hallatán!

Sophie igyekezett körbejárni a vendégek seregében.

Többen jöttek el a vártnál. Már korábban találkozott valamennyi megjelent fiatalemberrel, de Lord Elliott sohasem hagyta hosszan magára.

– Tudod, hogy minden illemszabályt megsértesz? – súgta Violet fülébe Sophie, miközben ismételten elvonszolta Elliott-tól.

– Tudom, de már senki sem fog emlékezni rá, mire visszajövök – válaszolta Violet.

– Jóképű, ugye? – kérdezte neheztelve Sophie.

– Hihetetlenül.

– Ez azért túlzás. Te jó ég, Vi, ki gondolta volna, hogy már a legelső alkalommal szerelmes leszel!

– Nem vagyok szerelmes, legalábbis nem hiszem. – De gyorsan megcáfolta magát. – És ha igen?

– Ez nem helyes. – De Violet mosolyát látva Sophie megadóan feltette a kezét: – Nos, legalább sietni fogsz vissza, igaz?

– De még mennyire!

A nagynénje, észlelve Elliott érdeklődését, félrevonta Violetet. – Jól ismerem az anyját. Elég gyakran panaszkodott kétségbeesetten, hogy mikor akar már megállapodni a fia. Örömmel közölném vele, hogy végül ennek is eljött az ideje.

A nagybátyja szintén odasúgta neki: – Jó választás, drágám. Egy napon vikomt lesz.

Elliott csókot is lopott, de csak egy szűzies csók volt Violet arcára, mielőtt távozott. A fiatalember mégis belepirult; végül talán ráébredt, hogy az etikett nem egy szabályát sértette meg aznap este. Ám úgy ment el, hogy nem tudott Violet másnapi elutazásáról. A találkozásuk után Violet azt kívánta, bár ne kéne elmennie. Már majdnem megvallotta neki, hogy egy időre elhagyja Londont, de úgy döntött, inkább nem mond semmit, amivel elvesztheti a figyelmét. Szándékában állt gyorsan megoldani a dolgot Amerikában, és még ugyanazon a héten visszaindulni az első hajóval Londonba.

A hazaúton Elliott Palmer körül forogtak a gondolatai. Az izgató emlékek meggátolták, hogy túlságosan aggódjon azon, mi vár rá Philadelphiában. És Jane Alford, az új szobalánya is segített elterelni a figyelmét.

A beilleszkedés után egyből beszédessé vált, termetes középkorú asszonyt Elizabeth fogadta fel kísérőjének. Violet jobban örült volna, ha a már megismert szobalány tart vele, de Joan közösen szolgálta őket Sophie-val az évek során, és nem kívánhatta a kuzinjától, hogy váljon meg tőle, akár csak két hónapra is, de Joan sem egyezett volna bele. A nagynénje elpanaszolta, hogy a nők többsége, aki az állásra jelentkezett, nem volt hajlandó Amerikába utazni. Egyedül Jane vállalta, noha az addigra már eléggé elkeseredett Elizabeth kénytelen volt pénzt felajánlani Jane-nek a visszaútra, amennyiben Philadelphiába érkezve elfogná a honvágy. Violetnek ismételten biztosítania kellett a nőt, hogy Amerika civilizált ország, és Philadelphia van olyan jó nagyváros, mint London. Jane felindultságának dacára Violetnek nehezére esett féken tartania az izgatottságát, hogy ennyi év után viszontláthatja az övéit.

Végül eljött a nap, amikor ott állt a szülőháza előtt, a feltornyozott ládái között. Nem sietett egyből az ajtóhoz, csak állt mosolyogva, miközben sorjázni kezdtek az emlékek. A nagy ház a fiúk játszótere volt. Hányszor kellett utánuk szaladnia, nehogy összetörjenek valamit. A fiúk az ő korukban hajlamosak a rakoncátlanságra. Sohasem árulta el az apjának a féktelenkedéseiket, amíg tényleg össze nem törtek valamit. Charles nem sokat volt otthon napközben, a szolgák pedig nem merték megróni a ház úrfiait.

Gazdag ember volt az apjuk, akire jelentős örökség szállt az apjáról, a házat is beleértve. Kényelmes élete volt, és megengedhette magának, hogy a kedvét és érdeklődését kövesse. Violet nem nagyon tudta, hogy mik lehetnek ezek, csak arra emlékezett, hogy szeretett fogadni a lóversenyen, és kereste az ígéretes befektetéseket, amelyekkel eldicsekedhetett a barátainak.

Violet végül észrevette, hogy az ajtó mindkét oldalán behúzták a függönyöket, amit furcsállott egy ilyen gyönyörű júniusi vasárnapon. Még ha nincs is itthon a család, a szolgáknak el kellett volna húzniuk a függönyöket. A bejárathoz ment, de zárva találta. Bekopogott, ám senki sem jött ajtót nyitni. Hol az ördögben van a komornyik? Hangosabban kopogott, aztán egyre nyugtalanabbul már az öklével verte az ajtót. A legkevésbé egy bezárt házra számított az útja végállomásán.

Megfordult, és csüggedten bámulta a négy nagy ládát. A bérkocsit elbocsátotta, és fogalma sem volt, mennyi időbe telik, amíg egy másikat talál. Egész nap itt kell ülnie a ládáin, azt várva, hogy hazajöjjön a családja? Ha hazajön egyáltalán. Ismét elgondolkodtatta, miért nem nyitnak ajtót a szolgák.

– Végül úgy kell betörnünk a házba, Miss Violet? – kérdezte Jane.

Milyen praktikus megoldás! – Reméljük, nem.

Violet végignézett az ablakokon, nincs-e nyitva valamelyik. Nem szívesen mászott volna be az elegáns úti öltözékében, de a nyitott ablak azt jelezné, hogy van otthon valaki. De mind zárva volt. Meg sem mozdultak a drapériák az üvegen túl.

– Ünnep van Amerikában, és mindenki elment mulatni?

Violet nem tudta, mit gondoljon; ha nincs is itt a komornyik, valakinek őriznie kellene az ajtót. Jane aggodalmas ábrázattal folytatta: – Ne menjek ki a sarokra leinteni egy kocsit? Egy szállodában megvárhatjuk, amíg hazatér a családja.

Violet már igent mondott volna, amikor meghallotta, hogy nyílik az ajtó. Ám csupán résnyire nyílt ki, nem látott mást, csak egy kileső szempárt, és valaki azt kérdezte: – Violet?

Megkönnyebbült sóhajjal válaszolt: – Hát persze!

Ekkor szélesre tárult az ajtó. Ott állt mindkét fivére, s bár korábban nem okozott neki gondot, hogy megkülönböztesse az ikreket, most nem sikerült. Sötétszőke a hajuk, mint az övé, zafírkék a szemük, nem karcsúak, inkább keménykötésűek, mint az apjuk, nagyon jóképűek, és alig emlékeztettek a fiúkra, akiket öt évvel ezelőtt látott. Immár férfiak voltak, húszévesek, olyan magasak, mint az apjuk, vagyis jó tizenöt centivel magasabbak nála. Violet lelkesen előrevetette magát, hogy megölelje őket, de a bal felől álló elkapta. – Daniel vagyok. – Felemelte a levegőbe, aztán továbbadta Evannek, aki megforgatta. Mire ismét földet ért a lába, Violet már nevetett, végül átfogta a derekukat, és egyszerre ölelte magához mindkettőt.

Mennyire hiányoztak neki ebben az öt évben! Kérte őket, hogy készíttessenek magukról portrét, hadd lássa, milyenek lettek, miután ő modellt ült, és elküldte nekik a sajátját, ám a fiúk nem teljesítették a kérését. De ragyogó fiatalemberek lettek. Violet már-már anyai büszkeséget érzett, amikor végignézett rajtuk. Nehéz volt elhinni, hogy egykor parancsolgatott és szemrehányást tett nekik, ők pedig tűrték.

De annyi mindent kellett elbeszélni és felidézni, ezért hátralépve azt mondta: – Szóljon valamelyikőtök az apánknak, hogy megjöttem, aztán hozassátok be a ládáimat. Majd a szalonban beszélgetünk. Számos magyarázattal tartoztok, bátyáim.

Mindketten elmentek mellette, hogy maguk hozzák be a poggyászát, és Daniel csak annyit mondott: – Apa nincs itthon.

– Ikertestvérek? – suttogta Jane, csatlakozva Violethez az előcsarnokban. – És nincs komornyik?

Violet sóhajtott. – Váltok néhány bizalmas szót a fivéreimmel. Várjon meg itt! Nem tart sokáig.

– Megkeresem a konyhát, kisasszony, és rendelek magának teát.

– Köszönöm.

Violet a szalonba indult, amely az első ajtó volt balra a hosszú előcsarnokban. Ki akart nyitni néhány ablakot, mert a háznak erősen dohos szaga volt. De a szalonba lépve megtorpant, és nem is ment tovább. Ez egy gyönyörűen berendezett szoba volt, amikor utoljára látta, de ebből semmi sem maradt, csak a kanapé. Minden más bútor eltűnt. A festmények is eltűntek a falakról. Csak rá vártak itt a fiúk, hogy elvigyék az új otthonukba?

Lépteket hallva a háta mögül megszólalt: – Remélem, nem azért kellett átkelnem az óceánon, hogy elmondhassátok, apa eladta a házat, és egy nagyobba költözött.

– Nem – válaszolta az egyik bátyja. – Jobb lesz, ha leülsz, Vi.

Violet meg sem fordulva vetette oda: – Nem, ti üljetek le, Evan jobbra, Daniel balra. Tudni akarom, kivel kiabálok.

A hátukhoz beszélt, miközben elhaladtak mellette. Látta, hogy megfordulva összerándulnak, mielőtt leültek a kanapéra.

Daniel feszengve válaszolt: – Az van, amit látsz.

– Komolyan? – Violetnek gúnyos volt a hangja, de aztán már visított: – Ha nem költöztetek el, hová lett az összes rohadt bútor?!

– El kellett adnunk őket, hogy fedezzük apánk tartozását, és fenntartsuk a látszatot – magyarázta Daniel. – A festmények jó áron mentek el, de a bútorok nem. Csúf összeget kell fizetnünk minden hónapban.

Violetnek elkerekedett a szeme. – Miért tenne… hol van az apánk?

– Nincs itt. Hét hónapja elment, hogy új vagyont szerezzen – mondta Evan. – Nem akarta megírni neked, hogy tönkrement, így mi sem tettük. De ha nem tudjuk törleszteni a kölcsönt, Mr. Perry, a bankár elveszi a házunkat.

– Tönkrement? Hogy lehet ez?

– Három rossz befektetés hónapok leforgása alatt. Apa még csak nem is jött rá, mennyire leapadt a tőkéje, amíg el nem ment a bankba, hogy kivegye a háztartás havi költségét, és a hivatalnok figyelmeztette rá, hogy erre már nem sokáig lesz fedezet. Hazatérve elbocsátotta a személyzet egy részét, de nem mindenkit, mert nem akarta, hogy a szomszédaink és a barátaink megtudják, milyen nehéz helyzetbe került. Utána egy hétig részeg volt. Teljesen érthető, most már, de akkor még nem tudtuk az okát, amíg ki nem józanodott.

– Kijózanodva elment a bankba, hitelt kért, és a ház lett a fedezet – vette át a szót Daniel.

– Az akarta, hogy mi folytassuk a megszokott életünket, míg ő pénzt szerez – mondta Evan. – Egy röplapot mutatott arról, hogy újabb aranylelőhelyeket fedeztek fel a Vadnyugaton. Nem tudjuk, miért dőlt be ennek az ámításnak. Gyerekkorunk óta látunk ilyen röplapokat. Senki nem tér vissza gazdagon. De ő biztosra vette, hogy az aranybányászat a megoldás a váratlan gondjainkra.

– Hidd el, Vi, mindketten megpróbáltuk lebeszélni. Figyelmeztettük, hogy egy a millióhoz az esély aranyat találni, és inkább álljon elő egy reálisabb tervvel. De nem tudtuk meggyőzni.

Violet körbetekintett az üres szobában, és kissé meggörnyedt a válla. – Gondolom, most az következik, hogy hét hónap elteltével sem talált aranyat.

– Rosszabb – válaszolta Evan.

– Mi lehet ennél rosszabb? – Ám ekkor Violet elsápadt. – Csak azt ne mondjátok, hogy…

Nem volt képes kiejteni a szót, hogy „meghalt”, de Daniel közbevágott.

– Nem, dehogy. Viszont sokáig rendszeresen írt, aztán nem jött több levél. Mi pedig kifogytunk a pénzből. Mindez két hónapja történt, és ezért hívtunk haza.

– Csak hagyd, hogy mindent elmeséljünk, Vi, aztán, ha maradnának még kérdéseid, felteheted őket – javasolta Evan.

Violet kételkedett benne, hogy nem marad mit kérdeznie, ezért toppantott a lábával, de mégis rábólintott. – Folytassátok!

– Apa ideadta a pénz felét a havi tartozás törlesztésére és a saját költségeinkre, a másik felét pedig magával vitte a bányavállalkozása beindítására. De négy hónap után megnőtt a törlesztés összege, és egy éven belül vissza kellene fizetni az egészet. Apa megnyugtatott bennünket, hogy három vagy legkésőbb öt hónap múlva visszatér, tehát nincs miért aggódnunk. De a magasabb törlesztések miatt el kellett kezdenünk kiárusítani a dolgokat.

– És még mindig nem jött újabb levél apától. De az utolsóban derűlátóan írt.

– Inkább izgatottan – helyesbített Daniel. – Két nyugati városban is szerencsét próbált, de mindkettő időpocsékolásnak bizonyult. Aztán abban az utolsó levélben megemlítette, hogy jogosultságot szerzett egy területre a montanai Butte-ban, egy ismert ezüstbánya közelében.

– Ez ígéretesen hangzik – jegyezte meg Violet. – Nyilván túl elfoglalt ahhoz, hogy írjon.

– Több mint két hónapja? Mert lassan annyi ideje lesz az utolsó levelének.

Lehet, hogy apjuk meghalt – nem, ezt nem volt hajlandó elhinni, amikor annyi más oka lehet még a hallgatásának, köztük az is, hogy utál levelezni. Tapasztalatból tudta, milyen rossz levélíró az apjuk.

Hirtelen ráébredt, milyen rettenetes a helyzet. – Ezek szerint már elveszítettétek a házat? Nem is volna szabad itt lennetek? Miért akartátok, hogy jöjjek ide? Hogyan oldhatnám meg ezt a dolgot?

Daniel feltartotta a kezét, hogy megállítsa a kérdésözönt. – Az a bankár, Mr. Perry idejött verni az ajtót. És elégedettnek tűnt, hogy a legtöbb bútort már eladtuk, mintha ebből következően a ház hamarosan a bank tulajdonába kerülne. Az egyetlen festmény, amit megtartottunk, a te portréd volt. Nem tudtuk rászánni magunkat, hogy megváljunk tőle. Meglátta a kandallópárkány felett, és mintha megdelejezték volna.

Violet tekintete a kandalló felé vándorolt, de nem volt ott a portré. – Hol van?

– Magával vitte az utolsó havi részlet fejében, és… – Daniel nem tudta befejezni.

Evan felhördült, és rászólt: – Mondd el neki!

– Mondd el te!

– Jobban teszitek, ha egyikőtök elmondja, méghozzá gyorsan – csattant fel Violet.

Evan a földet bámulva kezdett bele. – Feleségül akar venni. Azt mondta, eltörli a tartozást, ha beleegyezel. Közöltük vele, hogy nem vagy az országban, és időbe telik, amíg megérkezel. Azt felelte, hogy a jöttödig meghosszabbítja a kölcsönt.

Ez már túl sok volt Violetnek. Valójában már az is nehezére esett, hogy mindezt elhiggye. Nincs pénzük? Te jó isten, akkor ők most tényleg szegények? – Azt ugye ne is feltételezzem, hogy viszonylag fiatal és jó külsejű?

Danielnek elkerekedett a szeme. – Fontolóra vennéd?!

– Nem, de tisztában akarok lenni a lehetőségekkel.

Evan gyorsan hozzátette: – Nem fiatal, nem jó külsejű, viszont kövér, ha tudni akarod.

Daniel magához ragadta a szót. – De a mi köreinkben sok nő köt elrendezett házasságot. És Perry legalább gazdag, itt él Philadelphiában, és már nyilatkozott. Ha hozzámész, akkor visszakapunk mindent, Violet, újra együtt lesz a család, és még a ház problémája is megoldódik!

– Tehát ezért rendeltetek haza. Hogy odavessetek egy kövér farkasnak? Most legalább tudom, miért volt olyan rohadt homályos a leveletek!

Daniel megrázkódott. – Nem erről van szó. Hiányoztál! És mindig úgy gondoltuk, hogy elrendezett házasságod lesz… itt, Amerikában. El sem tudod képzelni, milyen csalódás volt, amikor tavasszal azt írtad, hogy reményeid szerint Angliában mész férjhez. Azt jelentette, hogy sosem látunk többé! Ha apa itt lett volna, és olvassa azt a levelet, rávettük volna, hogy tiltsa meg.

Violet összeszűkült szemmel nézett Danielre. – Ó, valóban?

Evan oldalba bökte a testvérét. – Megmondtam, hogy nem fog beleegyezni. – Aztán Violetre mosolyogva hozzátette: – De örülök, hogy visszajöttél, Vi, még ha ilyen kétségbeejtőek is a körülmények.

– Köszönöm, de a Perry-opciót kihúztam a listáról.

– Van más lehetőségünk?

– Természetesen – felelte Violet, némileg elhamarkodottan. – Adjatok egy percet, hogy összeszedjem a gondolataimat.

Elkezdett fel-alá járni a fiúk előtt. Nyilvánvalóan visszatérhetnek vele Angliába, még ha nem szeretnek is ott, de ez azt jelentené, hogy elveszítik a házat, azt a házat, ahol a gyerekkorukat töltötték, és ahol a fiúk egész életükben laktak. A nagybátyja talán kifizetné helyettük a kölcsönt, de levelet írni Londonba, aztán megvárni a választ, időbe telik.

Violet elkeseredetten bámulta a mennyezetet. – Tudatában vagytok annak, hogy ha ebből bármit megírtok a leveletekben, akkor elegendő pénzzel jöhettem volna vissza ahhoz, hogy rendezzük a tartozást, és legalább a ház elvesztése miatt már nem kellene aggódnunk?

– Megvitattuk – mondta Daniel –, és egyetértettünk abban, hogy apa dühös lenne, ha Faulkneréktől kérnénk pénzt. Ezért írtam neked, azt remélve, hogy talán érdekel Mr. Perry ajánlata… – Violet haragos pillantását látva nem fejezte be a mondatot, de aztán még hozzátette: – Viszont most felcsillant a remény, hogy apának bányája lett. Csak azt nem tudjuk, hol van pontosan az a hely, vagy ő maga.

Egy bánya, amely még nem fialt pénzt, bár még fialhat, csak nem elég hamar. Talán kifizetheti a következő részletet abból a pénzből, amelyet az apjától kapott, amikor annak idején elhajózott Elizabeth nénivel. Még sohasem kellett költenie belőle. De ha kifizeti is a tartozást, az még nem oldja meg a másik problémájukat: az apjuk megtalálását.

HARMADIK FEJEZET

Átvonultak a konyhába, hogy ott folytassák a beszélgetést, mert közeledett a vacsoraidő. Végül előálltak, pontosabban Violet előállt egy észszerű tervvel. Legalábbis úgy ítélte meg, hogy ez a legészszerűbb lehetőségük. Elképesztő volt, hogy egyáltalán kigondolt valamit, azok után, amennyire felzaklatta a tudat, hogy többé nem örökösnő, hanem szegény leány. De Jane meglékelte a tervet, amikor Violet félrevonta az előcsarnokban és elmagyarázta neki, hová indulnak holnap. A szobalány határozottan nemet mondott.

– El sem jöttem volna idáig, ha nem lenne pénzem visszatérni Londonba, még szerencse, hogy ragaszkodtam hozzá – mondta Jane csökönyös arckifejezéssel. – És visszamegyek. Új szobalányt kell felvennie, kisasszony.

Erre most nincs idő! – Jane, csak néhány napos vonatút eljutni Montanába. Érdekes lesz! Nem akarja látni…

– Olvastam pengős regényeket arról a vad helyről, a nyugaton. Indiánok, medvék és lőpárbajok minden sarkon. Nem, miss, szó sem lehet arról, hogy máshová menjek, mint haza.

A nő felkapta a zsákját, és kimasírozott a házból. Violet elkeseredett pillantást vetett a fivéreire, óva intve őket, hogy nevessenek. De rövid időre elterelődött a figyelme a gondokról, amikor a konyhába érve a fivérei várakozóan néztek rá, azt remélve, hogy főzni fog nekik.

Violet csak nevetett. – Tényleg azt hiszitek, hogy Elizabeth néni a konyha közelébe engedett? Nem tudok főzni, de ha ti hónapokig magatokra voltatok utalva, bizonyára megtanultatok.

– Nem igazán – mondta Evan. – De legalább laktató lesz az étel.

– Csak nagyon íztelen – jelezte Daniel. – És állva enni sem használ az étvágynak.

Valóban eladtak mindent, még a konyhaasztalt is, ezért Violet javaslattal élt: – Elvihetlek benneteket vacsorázni egy étterembe.

– Nem lehet, ha titokban akarod tartani az érkezésed. Mi van, ha belefutunk Mr. Perrybe?

Nem volt túl valószínű, de megeshetett, és akkor hamvába hal a terv, mielőtt beindult volna. Violet bólintott, és azt mondta: – A szobalányom szökése nem módosítja a tervemet, vagyis igen, de csak annyiban, hogy az egyikőtöknek velem kell jönnie megkeresni apát, míg a másik itt marad, hogy kicsikarjon még egy hónap hosszabbítást Mr. Perrytől. Akartok sorsot húzni?

Ezt a részét már megbeszélték. Azt kell mondani Perrynek, hogy Violet levelet küldött, amelyben elmagyarázta, időre van szüksége, amíg meggondolja a házasságot. Sőt meg is írja azt a levelet ma este, arra az esetre, ha a bankár látni szeretné. De Violet bízott benne, hogy egy hónapon belül visszatér Montanából, akár elegendő pénzzel az apjuktól, ami megmenti a házat, akár az apjukkal együtt, aki majd meggyőzi a bankárt, hogy módosítson a kölcsön feltételein.

Daniel szólalt meg elsőnek. – Evannek maradnia kell. Udvarol egy gazdag örökösnőnek, és nem veszítheti el a lendületet. A házasságuk megoldaná a dilemmánkat, de siettetnie kell.

– Három másik fiatalember is udvarol neki, így nem biztos a dolog, bár távolról sem reménytelen. De az ilyesmit nem lehet sürgetni.

– Szereted? – kérdezte Violet Evant.

– Nem, még nem, de legalább csinos, ezért kész vagyok meghozni ezt az áldozatot, amit te nem. És tetszem neki – tette hozzá hetyke vigyorral.

Violet a szemét forgatta. Persze hogy tetszik. Evan és Daniel is roppant jóképű volt. De nem úgy készültek, hogy áldozat legyen a feleségük kiválasztása. Igaz, arra sem készültek, hogy elszegényedjenek. Jól meg is mondja majd a magáét az apjának, amiért a felelőtlen magatartásával eltékozolta az örökségüket, és ilyen helyzetbe hozta őket.

Danielhez fordult, aki ezek szerint az útitársa lesz, de a fiú összerándult, és bevallotta: – Sajnos meg kell mondanom, hogy én is el vagyok kötelezve. Már elmentem volna megkeresni apát, ha nem így lenne. Bár biztosra veszem, hogy jól van. Tudod, milyen karizmatikus. Barátokat szerez, amerre csak jár, és a vonzerejével rá tudja venni az embereket, hogy a segítségére legyenek.

– Hogy érted azt, hogy el vagy kötelezve? – kérdezte Violet, akit megrémített a gondolat, hogy az egyik fivére sem tart vele, és egyedül kell Montanába utaznia.

– Egy barátomnak – mondta elpirulva Daniel. – Szerencsejáték volt. Tényleg azt hittem, hogy nyerni fogok, de nem így lett, és nem tudtam fizetni neki. Ha nem lennénk barátok, valószínűleg börtönbe juttatott volna. Úgy volt, hogy kivárja, amíg törleszteni tudok, de akkor a húga a városba érkezett, és felajánlotta, hogy törli az adósságom, ha az ittléte alatt a kísérője leszek. Ennyit megért neki, hogy kihúzza magát a feladat alól. Én meg örültem, hogy nem kell beismernem a fizetésképtelenséget. Eredetileg csak néhány hétről volt szó, de a húga úgy döntött, hogy meghosszabbítja a látogatást.

– Mennyivel tartozol neki? – kérdezte Violet.

Evan felpillantott a répaszeletelésből. – Ne haragudj rá, Vi. Ha szerencséje van, kifizethette volna a kölcsön esedékes részletét a nyereményéből. Különben is, apa azt mondta, hogy tegyünk úgy, mintha mi sem történt volna. Nem könnyű ám eltitkolni a barátaink elől a pénztelenségünket.

Violet határozottabban ismételte meg a kérdést: – Mennyivel?

– Csak ötven dollárral, de az most, hogy üres a zsebünk, átkozottul sok pénz.

Violetnek rossz volt látnia a bátyjai filléres gondjait, de megkönnyebbült az összeg hallatán. – Azt ki tudom fizetni, Daniel, így velem jöhetsz Montanába. – Amikor a fivére elvigyorodott, még hozzátette: – Te csak ne legyél ilyen elégedett. A végén még segítened kell apának dolgozni a bányában.

Daniel felnyögött. Evan nevetve tett be a sütőbe egy szelet marhahúst a répa mellé. De Violet tovább osztogatta a parancsokat. – Evan, amíg itt maradsz folytatni az udvarlást és kordában tartani Mr. Perryt, diszkréten megérdeklődhetnéd, nincs-e valaki, akit érdekel a ház megvétele, arra az esetre, ha mindenképpen el kell veszítenünk. Az eladásból ki tudnánk fizetni a bankot és a többi adósságotokat, sőt még haszonra is szert tehetnénk.

– Tudod, hogy már úgy beszélsz, mint egy brit? – jegyezte meg váratlanul Daniel.

Violet felvonta a szemöldökét. – Mégis mit vártál? Ugyanannyi évet éltem már Londonban, amennyit itt, természetes, hogy rám ragadt némi akcentus és néhány kifejezés, amelyet ti nem ismertek.

– Pontosan úgy beszélsz, mint Elizabeth néni, amikor érted jött, dühösen, hogy apa fiús lányt farag belőled – tette hozzá Evan.

Violet nevetett. – Nem voltam fiús lány. És ha itt leszek még pár hónapig, talán újra amerikaiként kezdek beszélni.

– Nem akarsz maradni? Még akkor sem, ha hazahozzuk apát, és minden úgy lesz megint, ahogy lennie kell?

Daniel olyan reménykedve nézett rá, hogy Violet majdnem kimondta, amit a bátyja hallani szeretett volna. De ha minden úgy lesz megint, ahogy lennie kell, akkor nem változik meg az élete, és visszamehet Londonba kiélvezni a báli szezont, így gyengéden csak ennyit felelt: – Nem, de most, hogy befejeződött a neveltetésem, eljöhetek néhány évente látogatóba. Azt nem kívánom, hogy apa és Evan újra megtegye az utat, de te hajóra szállhatsz. Akárhogy lesz, nem fogom hagyni, hogy még egyszer öt év teljen el viszontlátás nélkül, ezt megígérhetem.

– De miért mész vissza? – tiltakozott Daniel.

– Közvetlenül a hajóra szállás előtt találkoztam egy férfival, akihez feleségül szeretnék menni. Elliott Palmer a neve, és angol lord. Ezért minél előbb szándékomban áll visszatérni Angliába, hogy valami más jelentkező le ne üsse a kezemről. Tehát koncentráljunk a tervemre. Evan, te rábeszéled Perryt, hogy még ne érvényesítse a zálogjogát a házon, és reméljük, a ma esti levelem a segítségedre lesz ebben. Abban is reménykedjünk, hogy jó hírekkel térünk vissza Daniellel Montanából… vagy az apánkkal.

– Azonnal küldjetek üzenetet – mondta Evan. – Tudni akarom, hogy jól van-e.

Aggódik, jött rá Violet, és alighanem Daniel is, csak nem szeretnék előtte kimutatni, hogy aztán még ő is elkezdjen aggódni, ezért meggyőző hangon kijelentette: – Valaki már értesített volna, ha bármi baj érte a papát, különösen mivel birtokot szerzett Montanában, ha a bányászati jog annak nevezhető. Tehát jót jelent, hogy nem hallottatok semmit. Valószínűleg teljesen lefoglalja a bányászat, így nem húzhat ki minket ebből a slamasztikából, és túl messze lehet a várostól ahhoz, hogy postára adhasson egy levelet. Most pedig, maradt még egy ágy ebben a házban, ahol álomra hajthatom a fejem ma este?

NEGYEDIK FEJEZET

Violet kicsit izgult, amikor másnap reggel elindultak a vasútállomásra Daniellel. Még előző nap beszereztetett vele egy utazótáskát, miután rendezte a baráti kölcsönt, mert ládával nehézkes lett volna Montanába menni, ahol eleve csak néhány napot szándékoztak tölteni. És Daniel jó hírrel tért vissza: a barátja nem fogadta el a pénzt, mivel úgy ítélte meg, hogy elég hosszú ideig kísérgette a húgát, és ezzel letudta minden tartozását.

Violetet inkább a többi hitelező aggasztotta, akikről a fivérei beszámoltak, de az ikrek megnyugtatták, hogy még hitelképesnek számítanak az illető kereskedőknél, akik mit sem tudnak az anyagi gondjaikról. Azért hagyott Evannél egy kis pénzt, igaz, kevesebbet, mint szeretett volna, mert tartalékolnia kellett az egész család megélhetésére, abban az esetben, ha az apjuk nem járna sikerrel a vadnyugaton. De Violet a legjobbakat remélve készült arra, hogy viszontlátja az apját.

Éppen csak annyi idejük volt, hogy megvegyék a jegyüket, mert már indult a vonat. Violet a bátyja előtt szállt fel, és helyet talált maguknak. Azt hitte, hogy mindjárt itt lesz Daniel, ám kinézve a peronra azt látta, hogy elvezeti egy rendőr. A fivére odakiáltott neki valamit, amit Violet nem hallott a csukott ablakon át. A lépcsőhöz rohant, hogy kiszálljon, de ekkor mozgásba lendült a vonat.

Végre meghallotta, mit üvölt Daniel. – A szabóm az. Azt hitte, hogy elszököm a városból, anélkül hogy kifizetném. Rendezem az ügyet, és holnap utánad megyek. Ne szállj le, ne vesztegesd el a jegyed azért, hogy megvárj!

Most már, ha akart volna, sem tudott leszállni. Szeretett volna, és fontolóra is vette, hogy leugrik, de félt, hogy eltöri a lábát, és akkor végképp nem mehet sehová. Viszont semmiképp sem akart egyedül utazni, még egy napig sem. Legalább egy szobalány lenne vele, ha Jane nem riad vissza ettől a vállalkozástól… jóságos ég, most már Violet is ugyanolyan rémült volt, mint Jane. Daniel holnap talán követi, ha vissza tudja váltani a jegyét, hogy újat vegyen, de így is egy nappal mögötte lesz az egész úton, hacsak Violet nem várja be az első állomáson. De sorsdöntő volt a sietség, hiszen hamarosan esedékessé válik a törlesztés.

Végül legyűrte a félelmeit, amikor körülnézve a kupéban azt látta, hogy jól öltözött, tiszteletre méltó külsejű emberek az útitársai. Helyet foglalt, és üres tekintettel bámult ki az ablakon. Az első állomásról táviratot küldött Evannek, hogy Butte-ban fogja várni Danielt. De nem sok híja volt, hogy meggondolja magát, amikor a hét második felében már a vadnyugatnak nevezett vidéken járt vele a vonat.

Nem gondolta volna, hogy hat napig tart, amíg célba ér, különösen azok után, hogy a fivérei szerint a világ leggyorsabb vonatán teszi meg az út nagy részét. A fiúk rosszul tájékozódtak. A transzkontinentális vasúton ugyanolyan szerelvények jártak, mint a többi vonalon, és csak azért mondták rá, hogy ez az egész ország átszelésének leggyorsabb módja, mert nem állt meg minden állomáson utasokat felvenni. De Violetnek kétszer kellett átszállnia, mielőtt az expresszvonatra ülhetett. És Utahban újra át kellett szállnia a Montanába vivő északi szárnyvonalra, amelyen minden megállóban leszálltak éjszakára, hogy bevárják az új vonatot, ami nemcsak egynapos időveszteséggel, hanem szállodai költséggel is járt. Most már a filléreket is számolgatnia kellett.

Violet úgy érezte, mintha az utolsó átszállással egy másik világba csöppent volna. A keletiek, akik egészen idáig utaztak vele, és segítettek féken tartani az idegességét, továbbmentek Kaliforniába, míg ő északnak vette az irányt. Amikor kinézett az ablakon, hatalmas, nyílt térséget látott, érintetlen erdőket, óriás tavakat, amelyeknek nem lehetett kivenni a túlsó partját. A lenyűgöző táj élvezetessé tehette volna az útját, ha nem egyedül kell megtennie, és nem bámulják meg az új felszállók, akik cowboyoknak, farmereknek, aljanépeknek tűntek, és izgatottan tárgyalták, hogyan fognak meggazdagodni Butte-ban. Az apja is ilyen izgatott és optimista volt, mint ezek az emberek, amikor nyugatra jött? Talán igen, elvégre bízott a sikerben.

Violet sohasem képzelte volna, hogy létezhet olyan város, mint a montanai Butte, ahová végül megérkezett. A tanulmányai nem készítették fel az amerikai határvidékre. Európai történelemről tanult, háborúkról, amelyeket Britannia vívott Amerika ellen, de az angolokat nem érdekelte Amerika nyugati fele, amelyet primitívnek és civilizálatlannak tekintettek. Az egyik útitársától megtudta, hogy Montana még csak nem is állam, pusztán az USA territóriuma.

De határvárosként Butte nagyobb volt, mint várta, a legkülönbözőbb üzletekkel, több hotellel, sőt mulatókkal, bár ezek legtöbbje ivónak tűnt, amelyet itt szalonnak neveztek. Semmiben nem emlékeztetett arra a két nagyvárosra, ahol felnőtt. Az épületek java fából készült, és nem volt magasabb kétszintesnél. Szombat késő délután hihetetlenül nagy volt a tömeg, és még nagyobb a por, amelyet a rengeteg gyalogos és lovas vert fel az utcákon. A férfiak többsége munkásruhát viselt. Violet csak néhány embert látott keménykalapban, de ezek sem öltönyt hordtak. A nők egyszerűen öltözködtek, kivéve néhányat, aki sokkolóan cifra és mélyen kivágott ruhában járkált. Túl sok volt neki mindez, Violet meg sem próbálta befogadni. Csak bement a legközelebbi, tisztesnek kinéző szállodába, szobát kért, és holtfáradtan azonnal elaludt.

Másnap reggel sietett hozzákezdeni az apja felkutatásához. A szerény reggeli után a szálló éttermében a személyzet egyik tagjához fordulva megkérdezte, kivel kell beszélnie, ha eltűnt személyt keres. A férfi útba igazította a seriff hivatalába. Violet megállt a távírdánál, hogy nem kapott-e üzenetet a fivéreitől. Nem kapott, ezért ő küldött nekik, amelyben tudatta, hogy megérkezett Butte-ba, majd megmondta a hivatalnoknak, hol szállt meg, hogy oda továbbítsák az érkező választ.

Ezen a korai órán még nem voltak zsúfoltak az utcák. Csak néhány málhás szekeret látott, amelyek árut szállítottak. A bányászok, akik tegnap megtöltötték az utcákat, vagy elhagyták a várost, vagy még aludtak az előző esti kicsapongás után. Az éjszaka folyamán kétszer riadt fel puskalövésekre.

Hogy az ördögbe bírta ki az apja ezen a helyen? Charles Mitchell úriembernek született és nevelődött, mindig kifogástalan gondossággal öltözködött. Violet egyetlen öltönyös férfit sem látott tegnap, és ma sem. Az itteni férfiak munkásruhát viseltek, vagy pantallót, inget, széles karimájú kalapot és pisztolyövet. Ezek a pisztolyövek annyira idegenné tették számára a várost, hogy alig várta az elutazást. Azt remélte, hogy még ma megtalálja az apját, és holnap már a Philadelphiába tartó vonaton lesz, jó hírekkel a fivéreinek.

A seriffhivatal tornácán egy férfi ült. Aludni látszott, a falnak döntve a fejét és az arca elé húzva a kalapját. Violet nem akarta háborgatni, csak elment mellette, és belépett.

– Seriff? – szólította meg a férfit az asztal mögött. Középkorú, simára borotvált, rendesen öltözött ember volt, feltűrt ujjú ingben és bőrmellényben.

A férfi újságot olvasott, de most felpillantott, és letette. – Nem, asszonyom. A seriff horgászni ment a fivérével, ahogy minden hétvégén teszi. Én Barnes helyettes vagyok. Miben lehetek szolgálatára?

– Eltűnt az apám, Charles Mitchell. Néhány hónapja ideutazott. Annyi információm van, hogy bányajogot jegyeztetett be ezen a területen. Így kell mondani?

– Megteszi – vigyorgott a seriffhelyettes. – És miből gondolja, hogy eltűnt?

– Szokás szerint gyakran írt haza, de nem jött tőle levél, miután megírta, hogy ideérkezett és bányászatba kezdett. Túl sok idő telt el azóta. Attól félünk, hogy baja esett… vagy még rosszabb.

A helyettes ezt hallva elkomolyodott. – Azt azonnal ki tudom deríteni.

Kihúzott egy fiókot, és elővett egy nagy könyvet. Visszapörgetett néhány lapot, aztán újra Violetre nézett, akinek elszorult a szíve a férfi megváltozott arckifejezése láttán.

– A seriff dolga közölni a rossz híreket, de ez nyilvánvalóan nem várhat addig, amíg visszatér – mondta rettenetesen feszengve. – Sajnálom, asszonyom. Az édesapja két héttel ezelőtt meghalt. Charley-ként ismerték ezen a helyen, nem mintha annyira jól ismerte volna bárki is. Emlékszem, hogy dr. Wilson tudatta velünk a hírt. Ő helyettesíti dr. Cantryt, amikor távol van. Az apja Cantry doki betege volt több mint egy hónapig, és nem tért többé magához, miután baleset érte a bányájában. Egy másik bányatulajdonos hozta be az orvoshoz. Ő volt az, aki rátalált. Azt hiszem, ugyanazon a területen van a bányájuk.

A helyettes gyorsan széket tolt alá, amikor Violet már kezdett elalélni. Hallotta a szavakat, csak nem fogta fel az értelmüket. Meghalt? A fivéreit ugyanúgy lesújtja majd ez a hír, mint őt. Annyira bízott benne, hogy még ma viszontlátja az apját! Nem tudta elhinni, hogy sohasem találkoznak többé. Hát tényleg meghalt?

Egy zsebkendőt lengettek meg az orra előtt. Violet ekkor jött rá, hogy sír. Olyan rég nem látta az apját, mégis annyi emléke van róla, séták és piknikek a parkban, úszni tanítja mindhármukat a Springton Lake-ben, csónakázás a Delaware folyón, ők négyen a szalonban, ahol az apja történeteket olvas fel nekik, Violet a vállának dől, a fiúk a lábánál ülnek… Letaglózta az emlékezés. Letaglózta a halálhír. Mihez kezdjen most?

– Callahan, aki behozta az apját a városba, mindig érdeklődött az állapota iránt, valahányszor lejött a hegyekből – mondta a helyettes. – Még pénzt is tett le a temetésre, ha úgy hozza a szükség. Néhány nappal azután érkezett vissza a városba, hogy meghalt az apja, és eltemették a település széli sírkertben.

Violet teljesen eltompult. Az nem lehet, hogy tényleg halott! Ez valami tévedés lesz, egy másik ember ugyanezen a néven…

– Dr. Cantry majd többet is mondhat. És Morgan Callahan… hát, tőle nem sokat várhat.

– Miért?

– Callahan olyan remeteféle, fenn él a hegyen, ahol nem lakik senki más, és csak ritkán jön le a városba. A népek szerint hegyi ember volt, amikor tavaly télen megjelent itt a medvebundájában, és olyan loncsosnak is nézett ki. Úgy is viselkedik, mint egy medve, ha engem kérdez. Kiderült, hogy már régóta bányászik, csak megpróbálta titokban tartani, ami nem csoda, mert a környék nagy bányatulajdonosai nagyon gyorsan felvásárolják a kisebb bányákat. De kipattant a hír, hogy Morgan egy elég gazdag ezüsttelérre bukkant, és csak az apjának sikerült kifürkésznie, hogy merrefelé. A lényeg, hogy Morgan túl goromba és bárdolatlan egy magafajta hölgy számára.

Violet egyetértően bólintott. – Az apám holmijai… Hol lehetnek?

– Valószínűleg még a bányájában. És ha volt itt bankszámlája az apjának, azt nyilván le szeretné zárni, de várni kell vele holnapig, amíg kinyit a bank.

– Hol találom az orvost?

A seriffhelyettes kikísérte, és azt mondta: – Most elvihetem hozzá. Adhatna valamit az önt ért megrázkódtatásra is.

– Az apám bányája merre van?

– Ez ügyben a nyilvántartó irodába kellene holnap benéznie, bár ott csak annyit tudhat meg, hogy benyújtott-e igényt. Nagyjából megadhatják az irányt, hogy merre fekszik, de ez minden. Mindenképpen vezetőre lesz szüksége, aki odaviszi, ha valóban Callahan bányája közelében van, de kétlem, hogy bárki ismerné a pontos helyet. Morgan megszállottan őrzi a bányája titkát, és mindig más úton hagyja el a várost.

Az intelmek dacára Violetnek meg kellett kérdeznie: – De Mr. Callahan meg tudná mutatni nekem?

A helyettes sóhajtott. – Ő lehet az egyetlen, aki tudja, hol van pontosan, de higgye el, asszonyom, nem akar kapcsolatba lépni vele.

– A városban van?

A helyettes látható örömmel válaszolt: – Nincs, legalábbis nem hallottam róla, pedig hallanék, ha itt lenne. Ha megjelenik, mindjárt megindul a szóbeszéd, de csak ritkán jön. És amikor igen, akkor is csupán egy éjszakát tölt egy hotelben, és másnap már megy is vissza. Meg tudom mutatni a hotelt, ahol általában megszáll. Hagyhat neki üzenetet, ha úgy gondolja. Talán rajzol önnek egy térképet, aztán felbérelhet valakit, aki kevésbé komisz természetű, hogy elvezesse oda.

Az utóbbi közlésből hiányzott a meggyőződés. Ha Morgan Callahan ennyire titokban tartja a bányája helyét, sohasem rajzolna róla térképet, még a barátja lányának sem. Barátok voltak egyáltalán az apjával? Vagy csak felületes ismerősök? Nem, barátoknak kellett lenniük, ha Callahan fizette a temetést, és ezért talán mégis rajzolna térképet… ha arra kerül a sor. És abban az esetben…

– Megmutatná először a hotelt? – kérte Violet.

– Persze.

A hotel a város újabb részében volt, mint ahol Violet megszállt, de a recepciós közölte, hogy hetek óta nem látta Callahant.

– Valami ilyesmire számítottam – mondta Barnes helyettes, majd Violet lesújtott arckifejezését látva hozzátette: – Ez jó hír, amennyiben találkozni akar vele. Azt jelenti, hogy hamarosan felbukkan, talán már a jövő héten, vagy a rá következőn. Körbe fogok kérdezni, de szinte bizonyos, hogy Morgan bányájának holléte továbbra is titok, mégpedig jó okkal. Sokáig súlyos probléma volt az öldöklésig menő vetélkedés és a bányajogok megsértése, amíg a nagy bányatulajdonosok el nem kezdték felvásárolni a kicsiket. Minden bányász, akit a városban lát, nekik dolgozik. Már nem sok kis bánya maradt a város körzetében, ezért arra tippelek, hogy Morgané jókora távolságra lehet Butte-tól, így csak ritkán jelenik meg itt. De menjünk tovább, az orvosi rendelő itt van egy sarokra, a doktor fölötte lakik, tehát akkor is megtaláljuk, ha most nem rendel.

Violetet elcsüggesztette, milyen sokat kell várnia ennek a Callahannek a megjelenésére, csak azért, hogy kiderüljön, talált-e az apja eladásra érdemes fémet. De talán már holnap választ kap erre a bankban, ha jelentősebb összeg lesz az apja számláján.

– Hihetetlen, hogy ennyire ismeri a bányászok mozgását a városban – jegyezte meg a seriffhelyettesnek útban Cantry doktorhoz. – Hogyan lehetséges ez?

Barnes kacagott. – Sehogy. A világ minden sarkából jönnek ide emberek, írek, walesiek, németek, kínaiak, még szerbek is, hogy csak néhányat soroljak. És sok bevándorló a bányászattal felhagyva vállalkozásba kezd.

– Akkor honnan tud ilyen sokat Mr. Callahanről? – kérdezte Violet.

– Onnan, hogy ismerem a családját. A Callahaneknek nagy farmjuk van odaát Nashartban, innen keletre. Hajtottak ide csordákat, mielőtt az Északi csendes-óceáni Vasút el nem érte a városukat, mert akkor új farmok jelentek meg hozzánk közelebb, Bozemanben. Amikor Morgan tavaly felbukkant nálunk, azt beszélték, hogy ő a fekete bárány a családban, akinek végül kitették a szűrét. De ez csak pletyka, és Morgannek amúgy is rémes a vérmérséklete, úgyhogy ne említse előtte, ha találkozik vele.

Ha? Igen, talán nem kell rá várnia, amennyiben jelentős összeg lesz Charles bankszámláján. A fivéreire fogja bízni a döntést, hogy mit kezdenek az apjuk bányájával, ő pedig visszatér Angliába.

Az orvost nem találták sem a rendelőben, sem a lakásán, beteghez hívták. Violet úgy döntött, hogy megvárja, hiszen ma nem volt más dolga, mint értesíteni a testvéreit, hogy igaz az, amire távoli eshetőségként sem voltak hajlandók gondolni – az apjuk halott.

ÖTÖDIK FEJEZET

Violet egyre komolyabb gondok elé nézett. Hogyan hihette, hogy egyedül is képes lesz megoldani őket? Egészen felfogni sem tudta, milyen kétségbeejtő a helyzete, mert gyászolt.

A derék orvossal folytatott rövid beszélgetés felfedte azt, amit a fivérei nem sejtettek: Charles szívbetegen hagyta el az otthonát. Nem sokkal a városba érkezése után mellkasi fájdalmakkal kereste fel dr. Cantryt. Az orvos figyelmeztette, hogy kerülnie kell a fizikai megerőltetést, mert szívrohamot válthat ki, de Charles a rendelőből egyenesen a hegyekbe ment bányászni. Kell ennél megerőltetőbb? Cantry szerint a szívroham oka egy esés lehetett, és a fejét ért trauma után Charles többé már nem tért magához.

Violet első útja másnap reggel a jogigény-nyilvántartó irodába vezetett. Az ottani férfi megerősítette, hogy Charles Mitchell valóban bejelentett egy igényt, de a szabályaik tiltják, hogy bárkinek megmutassák a térképeket, legyenek akár az igényjogosult rokonai. Ám annyit megosztott a távozni készülő Violettel, hogy a térkép amúgy sem lenne hasznára, mert nem tartalmaz tereptárgyakat. – A legtöbb ilyen. Ha ott van a bányász, ott van a bánya, ott vannak a karói, akkor az az ő helye. Ha vita támad, azé a bányajog, aki legkorábban bejelentette az igényét. – Violet zavartnak tűnhetett, nyilván nem véletlenül, mert a férfi még hozzátette: – Nem olyan hitvány ám a rendszer, asszonyom, mint amilyennek hangzik. Van egy nagy térképünk a területről, de az sem nyilvános. Mi nem azért vagyunk, hogy segítsünk az embereknek ércet találni, hanem azért, hogy nyilvántartást vezessünk arról, ha találnak.

Violet úgy gondolta, hogy megértette, bár eltűnődött azon, hogyan sikerülhetett az apjának ércet találni. De legalább arról meggyőződött, hogy valóban van bányája a területen.

Úgy döntött, hogy csak azután táviratozik a fivéreinek, ha már járt a bankban, és most épp oda tartott. Szeretett volna valamilyen jó hírt is küldeni a rossz mellett. De nem sikerült. Az apjának nem volt bankszámlája a városban.

Erre talált is egy lehetséges okot, amikor megkérte a banktisztviselőt, hogy nézze át még egyszer a nyilvántartást. A férfi elpanaszolta: – Három hónappal ezelőtt kiraboltak bennünket, ezért nem lep meg, hogy az apja nem bízta ránk a pénzét. A bányászok egyenesen hazaküldik vagy elrejtik a pénzüket, a vállalkozások pedig a saját széfjükben tartják. Évekbe telhet, mire a bank kiheveri a veszteséget, ha nem lesz meg az elrabolt pénz.

Így Violet nem szolgálhatott jó hírrel a bátyjainak, de nem tarthatta tovább vissza a rossz hírt. Azt is megkérdezte a telegramban, miért nem érkezett meg Daniel Butte-ba, ahogy ígérte, és nyomatékosította, hogy szükség van rá, mert segítenie kell megkeresni az apjuk pénzét. Aztán két napon keresztül csak ült a szobájában, a válaszra várva. Amikor enyhült valamelyest a bénultsága, rájött, hogy át kell költöznie Callahan hoteljébe, nehogy elmulassza a találkozást, ha a férfi lejön a városba. Miután ezt megejtette, virágot vitt az apja sírjára, és újabb könnyeket hullatott érte. Ezt követően felfedezőutat tett a városban, hogy elüsse az időt, de hamar feladta, amikor utána fütyültek és durván illetlen megjegyzéseket tettek rá a férfiak, akik mellett elhaladt a deszkajárdán.

E napokat végig az új szobájában töltötte, csak vacsorázni ment le a hotel éttermébe. Az első este az új szálláshelyén megismerkedett Katie Sullivannel, egy jótét lélekkel. Katie eleven, vörös hajú, zöld szemű lány volt, egész csinos, és egyáltalán nem volt ír akcentusa. Chicagóban lakott a családjával, és csak látogatóba érkezett Butte-ba az apjához.

Violet úgy vélte, hogy Katie az öltözéke miatt invitálta meg az asztalukhoz, ahol a vőlegényével, Thomasszal vacsorázott. Olyan kevés divatos viseletet lehetett látni a városban, hogy Violeté ugyanúgy feltűnt, mint Katie-é, és természetes volt, hogy a közös érdeklődés – ha a divatot annak lehet nevezni – alapján vonzódnak egymáshoz.

De még valami kiderült, amikor Violet bemutatkozott és megmondta az apja nevét.

– Morgan Callahan barátja? – kérdezte Katie.

– Akkor hát ismeri Morgan Callahant?

– Te jó ég, dehogy, a közelébe sem mennék egy olyan faragatlan alaknak. De őt már mindenhol ismerik. Azt beszélik róla, hogy cowboyból lett trapper, aztán bányász, és mostanra beleőrült a magányba, vagy legalábbis kimondottan emberkerülővé vált. Az apám nem kedveli, és azt állítja róla, hogy a legmakacsabb öszvér, akivel valaha találkozott. Hamarosan az apám, Shawn Sullivan is csatlakozik hozzánk. Folyton késésben van. És nem kéne megemlítenie előtte, hogy ismeri Mr. Callahant.

Ez elég baljósan hangzott, és Violet gyorsan biztosította a másik lányt: – Nem ismerem, és ezek után nem is akarom megismerni. Viszont úgy tájékoztattak, hogy ő lehet az egyetlen ember, aki meg tudja nekem mutatni az apám bányáját. Azt remélem, hogy egyszerűen csak rajzol egy térképet a helyről.

– Térképet? Igen, az lenne az ideális, nem igaz? Minél kevesebb időt kell töltenie vele, annál jobb.

Katie tanácsát követve Violet nem hozta szóba Callahant, amikor Shawn Sullivan megérkezett. Igazi társasági ember volt, ha feloldódott, középkorú, testes, csavaros észjárású, nagyon jellegzetes ír beszédmóddal. A jelek szerint aznap este találkozott először Katie vőlegényével, és Katie-ék pontosan ezzel a céllal utaztak Butte-ba. A vacsora további része azzal telt, hogy a leendő após kifaggatta a vőjelöltet a családjáról, a kapcsolatairól, az anyagi helyzetéről. De miután áldását adta a frigyre, és nevetve hozzátette, hogy még lehetnek kikötései, Thomas és Shawn barátságos egyetértésben folytatta a vacsorát.