A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Galbraith: The Ink Black Heart

First published in Great Britain in 2022 by Sphere

Fordította: Nagy Gergely

Versfordítások: Kovács-Cohner Róbert

Copyright © J. K. Rowling 2022

Hungarian translation © Nagy Gergely, 2022

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2022

A szerző fenntartja morális jogait.

Ennek a könyvnek minden szereplője és történése (az egyértelműen közismerteken kívül)

fiktív, valódi emberekhez (élőkhöz vagy holtakhoz) való esetleges hasonlóság kizárólag

a véletlen műve.

Minden jog fenntartva.

Tilos e kiadvány bármely részét bármilyen formában vagy módon reprodukálni,

tárolni, közreadni a kiadó előzetes, írásbeli engedélye nélkül, továbbá más

kötésben vagy borítóval forgalomba hozni, mint az eredeti, és ugyanezen feltételek

életbe lépnek minden további vásárló esetében is.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borító: Szabó Vince, Duncan Spilling terve alapján

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-429-0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Steve-nek és Lornának,
akik családtagok, barátok,
és két erős bástya az anómia ellen,
szeretettel

Kétféle alakot ölthet a sötétség. Egy az Éjszaka…
Egy pedig a Vakság.

MARY ELIZABETH COLERIDGE: Kétely

Prológus

A szív sebei gyakran halálosak, de nem feltétlenül azok.

HENRY GRAY FRS:
Gray Anatómiája

1

Miért emelted rám tekinteted
Lélegzet-visszafojtva?
Soha többé úgy már nem lehet,
Mint ha nem így lett volna.

MARY ELIZABETH COLERIDGE:
Egy pillanat

Az összes pár közül, akik azon a csütörtök estén ott ültek a Ravioli bárban a Ritzben, épp azok ketten érezték a leglátványosabban jól magukat, akik nem is voltak egy pár.

Cormoran Strike és Robin Ellacott, a két magánnyomozó, üzlettárs és (saját bevallásuk szerint) legjobb barát Robin harmincadik születésnapját ünnepelte. Amikor megérkeztek a bárba, még mindketten feszengtek kicsit – a helyiség valami art deco ékszerdobozra emlékeztetett a sötét fával és arannyal dekorált falakkal, átlátszatlan üvegből készült Lalique-ablakokkal. Mindketten jól tudták, hogy ilyen alkalom most van először ismeretségük majd’ öt éve alatt. Eddig még sosem töltöttek kettesben egy estét, kivéve munkaügyben, más barátaik vagy kollégáik, vagy valami sérülésre való hivatkozás nélkül (néhány hete ugyanis volt egy eset, amikor Strike véletlenül Robin mindkét szemén jókora monoklit okozott, és engesztelésül megvacsoráztatta elviteles curryből).

És ami még szokatlanabb volt: mindketten jól kialudták magukat, és remekül is néztek ki. Robin testhez simuló kék ruhát vett fel, vörösesszőke haját megmosta és kiengedte. Társa fel is figyelt az elismerő pillantásokra, amelyeket a férfiak vetettek rá a bárban. Strike már meg is dicsérte az opált, amelyet Robin rövid láncon viselt a nyakában: a szüleitől kapta ajándékba a születésnapjára. A követ körülvevő apró gyémántok fénykoronaként csillogtak a bár aranyszínű lámpái alatt, és az opál mélyén mintha skarlátvörös szikrák lobbantak volna fel, valahányszor a lány megmozdult.

Strike a kedvenc olasz öltönyét viselte, fehér inggel és sötét nyakkendővel. Most, hogy a nemrégiben növesztett szakállát levágta, még inkább valami törött orrú, kissé túlsúlyos Beethovenre hasonlított, de a pincérnő olyan szívélyesen mosolygott rá, miközben az első koktélját átadta neki, hogy Robinnak rögtön eszébe is jutott, amit az exférje új felesége, Sarah Shadlock mondott egyszer a nyomozóról: – Olyan furán vonzó, nem? Kicsit viharvertnek néz ki, de hát az nekem mindig bejött!

Mekkora hazugság! Sarah valójában az elegánsan jóképű férfiakat szerette, amit az is bizonyított, milyen kitartóan (és végső soron sikeresen) ostromolta Matthew-t.

Strike és Robin egymással szemben ültek egy kétszemélyes asztalnál, leopárdmintás székeken, és kezdeti feszengésüket a munkáról való beszélgetéssel oldották fel. A nyomozóiroda jelenleg futó ügyeinek megtárgyalása közben elfogyasztottak egy-egy erős koktélt, és az egyre hangosabb nevetgélésükre oda-odapillantottak rájuk a pultosok és a vendégek. Robinnak máris csillogott a szeme, az arca kipirult kicsit, és még Strike is (aki jócskán nagyobb termetű volt nála, és bírta az alkoholt rendesen) elég bourbont fogyasztott el, hogy kellemesen könnyű, lebegő érzés töltse el. Így majd’ öt év ismeretség után még össze is tegeződtek.

A második koktélt követően személyes irányba fordult a beszélgetés. Strike, egy rocksztár házasságon kívül született fia (az apjával mindössze két ízben találkozott), épp azt mesélte Robinnak, hogy az egyik féltestvére, Prudence, szeretne vele találkozni.

– Akkor ő hogy is van a családban? – kérdezte Robin. Azt tudta, hogy Strike apja háromszor nősült, hogy a nyomozó egy egyéjszakás kaland eredménye, és hogy az anyját a sajtóban leginkább „szupergroupie-nak” szokták hívni; de a családfa más ágai már homályosabbak voltak számára.

– Ő a másik házasságon kívüli – felelte Strike. – Nálam néhány évvel fiatalabb. Az a színésznő az anyja, Linsdey Fanthrope. Ilyen mulatt nő. Egy csomó mindenben volt, az East Endersben, a Billben…

– És szeretnél vele találkozni?

– Nem is tudom – vallotta be Strike. – Valahogy úgy érzem, van már épp elég rokonom. Ráadásul ő még terapeuta is.

– Milyen fajta?

– Jungiánus.

Olyan bizalmatlansággal kevert utálkozás ült ki az arcára, hogy Robin elnevette magát.

– Mi a baj azzal, ha valaki jungiánus terapeuta?

– Nem t’om… az üzenetei alapján kedvesnek tűnt, de…

Míg a megfelelő szót kereste, Strike tekintete a réztáblára tévedt Robin mögött a falon, amelyen Zeusz épp Lédát tette magáévá hattyúalakban.

– Hát, mondta is, hogy neki se volt könnyű, hogy Rokeby az apja. De amikor kiderült, hogy mivel foglalkozik…

Nem fejezte be a mondatot. Inkább ivott még egy kis bourbont.

– Attól úgy tűnt, mintha hátsó szándékai lennének?

– Nem is igazán, hogy hátsó szándékai… – sóhajtott nagyot Strike. – Épp elég hobbipszichológus elemezte már ki nekem, miért élek úgy, ahogy, és vezette vissza az egészet az úgynevezett családomra. Prudence meg azt írta egyszer, hogy „gyógyító” tapasztalat volt, amikor sikerült megbocsátania Rokebynek… De a francba már! – váltott témát hirtelen. – Hát a te születésnapod van, beszéljünk csak a te családodról! Mivel is foglalkozik apád? Még sosem mesélted.

– Komolyan? – nézett rá kicsit meglepve Robin. – Juhegészségügyi, -gazdálkodási és -szaporítási szakértő.

Strike majd’ megfulladt a félrenyelt koktéljától.

– Mi olyan vicces? – vonta fel a szemöldökét Robin.

– Bocsánat – nyögte ki Strike, egyszerre köhögve és nevetve. – Csak nem erre számítottam, ennyi.

– Elég nagy szaktekintély, ha épp tudni szeretnéd! – nézett rá Robin színlelt felháborodással.

– Juhegészségügyi… hogy mi is volt a többi?

– Juhegészségügyi, -gazdálkodási és -szaporí… ez most miért olyan vicces? – kérdezte Robin, mert Strike-ból ismét kitört a nevetés.

– Nem t’om, talán ez a „gazdálkodási és szaporítási” dolog… – felelte Strike. – Meg a juhok is.

– Negyvenhat betűnyi rövidítés van a neve után! Gyerekkoromban megszámoltam!

– Igen tiszteletreméltó – bólintott Strike, kortyolt egyet a bourbonból, és igyekezett komoly képet vágni. – No és mikor kezdték érdekelni a juhok? Egész életében erre vágyott, vagy csak találkozott egy különösen érdekes juhval, amikor…

– Strike, nem dugja őket!

A nyomozó olyan kacagásban tört ki, hogy jó néhányan megint feléjük pillantottak.

– A bátyja viszi a családi farmot, úgyhogy apa állatorvosit végzett a Durhami Egyetemen, és hát igen, a szakterületeként… ne röhögj már! Még egy kiadványt is szerkeszt!

– De ugye juhokról szól?

– Igen, azokról! Juhtartás, ez a címe – mondta Robin. – És még mielőtt megkérdeznéd, nem, nincs benne „Olvasóink juhai” képes rovat!

Strike kacaját ezúttal már biztosan mindenki hallotta a bárban.

– Csendesebben már! – figyelmeztette Robin mosolyogva, bár nagyon is tudatában volt, hány tekintet is szegeződik épp rájuk. – Nehogy már még egy bárból kitiltsanak minket!

– Az Amerikai bárból nem tiltottak ki, nem?

Strike csak homályosan emlékezett, mi is történt azután, hogy megpróbált megütni egy gyanúsítottat a Stafford Hotelben – nem mintha olyan részeg lett volna, hanem mert a saját dühén kívül nem is érzékelt semmit abban a pillanatban.

– Az lehet, hogy kimondottan nem tiltottak ki, de próbálj csak visszamenni, meglátod, milyen fogadtatásban lesz részed! – felelte Robin, és kihalászta az utolsó olajbogyót az első italokkal kihozott tálkából. A chipset Strike már elfogyasztotta egyedül.

– Charlotte apja tartott juhokat – bökte ki, Robin pedig már érezte is mocorogni azt a halovány érdeklődést, amely mindig megmozdult benne, ha Strike a volt menyasszonyát említette (ami szinte sosem történt meg).

– Tényleg?

– Aha, Arran szigetén – mesélte Strike. – Volt ott egy hatalmas háza a harmadik feleségével. Ilyen szabadidős gazdálkodás, tudod. Valószínűleg csak leírta az adóból. Olyan gonosz képük volt… mármint a juhoknak. Arra nem emlékszem, milyen fajták voltak. Fekete-fehér, óriási szarvakkal, sárga szemekkel.

– Ebből ítélve Jacobok lehettek – vágta rá Robin, és a Strike arcán feltűnő vigyor láttán még hozzátette: – Úgy nőttem fel, hogy a vécé mellett mindig volt egy hatalmas halom Juhtartás, hát nyilván ismerem a fajtákat! És Arran milyen?

Valójában persze azt akarta kérdezni, hogy Charlotte családja milyen.

– Úgy emlékszem, szép, de a házban csak egyszer jártam. Utána sosem hívtak többet. Charlotte apja nem bírta a pofámat.

– Miért nem?

Strike felhörpintette a maradék koktélját, csak azután válaszolt:

– Hát, volt rá egy-két oka, de asszem, az volt a fő, hogy a felesége megpróbált elcsábítani.

Robin erre csak hápogni tudott, sokkal hangosabban, mint szándékában állt volna.

– Ja. Olyan huszonkét-huszonhárom éves lehettem. A nő meg legalább negyven. Nagyon jól is nézett ki, már ha szereti az ember a kokósan sovány nőket.

– De hogy… de mit…?

– Lementünk Arranra hétvégére. Scheherezade, így hívták a nőt, meg Charlotte apja mindketten ittak rendesen. A fél családnak drogproblémái is voltak, az összes mostohatestvérnek meg féltestvérnek. Szóval fennmaradtunk, iszogattunk vacsora után. Charlotte apja különben sem nagyon szívelt, valami sokkal kékvérűbb pasit remélt. Külön hálószobában szállásoltak el minket Charlotte-tal, még csak nem is ugyanazon az emeleten. Olyan hajnali kettő körül felmentem a padlásszobámba, levetkőztem, tökrészegen beestem az ágyba, lekapcsoltam a villanyt, aztán néhány perc múlva nyílt az ajtó. Gondoltam, nyilván Charlotte az. Töksötét volt. Arrébb csusszantam, ő befeküdt mellém…

Robin itt jött rá, hogy tátva maradt a szája. Gyorsan becsukta.

– Tök pucéran. De még ekkor sem esett le, majdnem egy egész üveg whisky volt bennem. Ő meg, ööö, elkezdett fogdosni, ha érted, hogy mondom…

Robin a szájára szorította a kezét.

– Aztán csókolóztunk, és csak amikor azt suttogta a fülembe, hogy látta ám, hogy a cicijét bámulom, miközben a tűz fölé hajolt, csak akkor esett le, hogy ez a háziasszony. Nem mintha számítana, de nem is bámultam a cicijét. Csak készültem, hogy elkapjam, olyan részeg volt, azt hittem, beleesik a tűzbe, amikor rádobott egy darab fát.

– És mit csináltál? – kérdezte Robin, a kezét még mindig a szájára szorítva.

– Kiugrottam az ágyból, mintha petárdát dugtak volna a seggembe – felelte Strike, Robin pedig ismét elnevette magát. – Nekimentem a mosdótál állványának, feldöntöttem, összetörtem valami óriási Viktória korabeli kancsót. A nő meg csak kacarászott. Az volt az érzésem, azt hiszi, rögtön visszaugrom az ágyba mellé, amint a megdöbbenésen túlesem. Épp az alsógatyámat kerestem a sötétben, amikor Charlotte tényleg belépett az ajtón.

– Jézusom!

– Igen, hát, nem nagyon örült, hogy ott talál a mostohaanyjával egy szobában pucéran – bólintott Strike. – Azt se tudtam, melyikünket akarja kinyírni hirtelen. Az ordibálásra meg felébredt Sir Anthony. Rohant is fel rögtön a brokát házikabátjában, csak annyira be volt rúgva, hogy nem kötötte meg rendesen. Felkapcsolta a villanyt, és csak állt ott, a kezében egy vadászpálcával, észre se vette, hogy kilóg a farka, amíg a felesége rá nem szólt, hogy „Anthony, Johnny Winkle kikandikál!”

Robin most már annyira nevetett, hogy Strike-nak meg kellett várnia, amíg abbahagyja, csak azután tudta folytatni a sztorit. Nem messze tőlük, a bárpultnál egy ősz hajú férfi némileg gúnyos mosollyal figyelte Robint.

– És aztán mi történt? – nyögte ki a lány nagy nehezen, a szemét törölgetve az italokhoz kapott aprócska szalvétával.

– Hát, amennyire emlékszem, Scheherezade még csak meg sem próbálta kimagyarázni. Sőt, mintha egyenesen viccesnek gondolta volna az egészet. Charlotte rávetette magát, én lefogtam Charlotte-ot, Sir Anthony meg asszem, arra az álláspontra helyezkedett, hogy az én hibám, miért nem zártam be az ajtót. Egy kicsit Charlotte is hajlott erre. De hát az én életem anyámmal a foglaltházakban nem igazán készített fel rá, hogy mit várjak az arisztokratáktól. Összességében azt mondanám, a foglaltházakban sokkal rendesebben viselkedett mindenki.

Felemelt kézzel jelzett a mosolygós pincérnőnek, hogy jöhet a következő ital, Robin pedig, akinek már fájt az oldala a nevetéstől, felkászálódott.

– Ki kell mennem – nyögte ki, és a bárszéken ülő ősz hajú férfi tekintete követte, ahogy elsétált a mosdó felé.

Kicsik voltak a koktélok, de nagyon erősek, Robin pedig, aki oly sok időt töltött sportcipőben emberek megfigyelésével, elszokott a magas sarkútól. Jól meg kellett kapaszkodnia a korlátban, ahogy lefelé igyekezett a vörös szőnyeggel borított lépcsőn a női mosdóhoz. Ilyen fényűzőben még nem is járt soha. Finom rózsaszínben pompázott, mint egy epres macaron, kör alakú márvány mosdótálak voltak benne, egy bársonykanapé, a falakon pedig festmény, vízililiomos tavakban álldogáló nimfákkal.

Miután Robin végzett, megigazította a ruháját, és a tükörben ellenőrizte a sminkjét is: azt gondolta, elfolyt a sok nevetéstől. Kézmosás közben a sztori járt a fejében, amelyet Strike az imént mesélt. Akármilyen viccesnek is találta, volt benne valami halványan ijesztő is. Hiába találkozott nyomozói karrierje során számtalan emberi hóborttal (amelyek között jócskán akadt szexuális jellegű is), néha rutintalannak és kevésbé nagyviláginak érezte magát, mint más, hasonló korú nők. Robin semmilyen tapasztalattal nem rendelkezett a szexuális kalandok vadabb világában. Csak egyetlen szexuális partnere volt, és a szokásosnál is jobb okai, hogy kizárólag olyannal akarjon ágyba bújni, akiben teljesen megbízik. A szeme előtt megjelent egy középkorú férfi, a bal füle alatt vitiligós világos folttal, ahogy ott áll a vádlottak padján, és azt állítja, hogy a tizenkilenc éves lány hívta be őt a lépcsőházba szexelni, és hogy azért fojtogatta az eszméletvesztésig, mert a lány azt mondta neki, hogy „durván szereti”.

– Azt hiszem, jobb, ha most csak vizet iszom – szabadkozott öt perccel később, visszahuppanva a székére Strike-kal szemben. – Ezek a koktélok meglehetősen erősek.

– Már késő! – felelte Strike, mert a pincérnő épp letette eléjük az újabb poharakat. – Kérsz egy szendvicset? Az felszív valamennyi alkoholt.

Azzal átnyújtotta az étlapot. Minden elképesztően drága volt rajta.

– Nem, figyelj…

– Nem hoztalak volna el a Ritzbe, ha nem lennék hajlandó kifizetni – vágott közbe Strike széles gesztussal. – Tortát is rendeltem volna, de…

– Ilsa már megrendelte holnap estére? – kérdezte Robin.

Másnap este egy csapat barát, köztük Strike, születésnapi vacsorát rendez Robinnak, amelyet egy közös barátjuk szervezett.

– Ja. Nem lett volna szabad elárulnom, szóval majd lepődj meg. Amúgy ki is jön erre a vacsorára? – érdeklődött Strike. Kicsit kíváncsi volt, lesz-e olyan, akit nem ismer. Kimondottan olyan férfi, akit nem ismer.

Robin felsorolta a párok nevét.

– És te meg én – fejezte be a listát.

– És ki az a Richard?

– Max új pasija! – felelte Robin. Max a lakótársa és főbérlője volt, színész, aki kiadta az egyik szobáját, mert albérlő nélkül nem tudta volna fizetni a lakáshitel részleteit. – Kezdek azon tűnődni, nem lenne-e ideje elköltözni Maxtól – tette hozzá.

Jött a pincérnő, Strike pedig rendelt mindkettejüknek szendvicseket, csak utána fordult újra Robinhoz.

– Miért akarnál elköltözni?

– Hát, a tévésorozat, amiben Max szerepel, nagyon jól fizet, épp most rendelték be a második évadot, és ők Richarddal láthatóan nagyon bele vannak bolondulva egymásba. Nem akarom megvárni, amíg szólnak, hogy költözzek el. Egyébként is… – kortyolt bele a második koktéljába –, harmincéves vagyok! Épp ideje a saját lábamra állni, nem gondolod?

Strike vállat vont.

– Én nem nagyon hiszek abban, hogy mit kell megcsinálni meddig. Az inkább olyan Lucy-féle dolog.

Lucy Strike húga volt, akivel gyerekkorának nagy részét töltötte, mert az anyjuk közös volt. A két testvér általában homlokegyenest mást gondolt arról, mik is az élet örömei és fontosabb dolgai. Lucyt kétségbe ejtette, hogy Strike még majd’ negyvenévesen is egyedül él egy kétszobás albérletben az irodája fölött, minden olyan stabilizáló kötelezettség híján (házastárs, gyerekek, jelzálog, szülői értekezletek, karácsonyi összejövetelek a szomszédokkal), amelyek elől az anyjuk is mindig eszeveszetten menekült.

– Hát, szerintem lassan ideje, hogy saját helyre költözzek – mondta Robin. – Wolfgang hiányozni fog, de…

– Ki az a Wolfgang?

– Max tacskója! – vágta rá Robin. Meglepte, milyen élesen csattant fel a kérdés.

– Jaa… azt hittem, valami német pasi, akiért odavagy.

– Pff… nem – nézett rá Robin.

Most már tényleg úgy érezte, hogy rendesen be van rúgva. Remélhetőleg a szendvicstől majd jobb lesz.

– Nem – mondta aztán megint. – Max nem olyan, aki megpróbálna németekkel összeboronálni. A változatosság kedvéért.

– Miért, sokan próbálnak németekkel összehozni?

– Nem épp németekkel, de… Jaj, hát tudod, hogy megy ez! Vanessa folyton nyaggat, hogy menjek fel a Tinderre, Katie, az unokatesóm meg azt akarja, találkozzak valami barátjával, aki most jött fel Londonba. Baltás a beceneve.

– Baltás? – ismételte Strike.

– Igen, mert a rendes neve… valami olyan, ami hasonlít a Baltásra. Már nem emlékszem – legyintett Robin. – Nemrég vált el, úgyhogy Katie szerint tökéletes pár lennénk. Én ugyan nem értem, miért illene egymáshoz két ember csak azért, mert egy házasságot már mindketten elcsesztek. Sőt, igazából inkább…

– Nem te cseszted el a házasságodat – jegyezte meg Strike.

– De igen – mondott ellent Robin. – Nem is lett volna szabad hozzámennem Matthew-hoz. Hülyeség volt az egész, és mindig csak egyre rosszabb lett.

– De csak neki volt viszonya.

– De én voltam, aki nem is akart ott lenni. Én voltam, aki már a nászúton véget akartam vetni az egésznek, de aztán inamba szállt a bátorságom…

– Komolyan? – vágott közbe Strike, mert ezt nem is tudta.

– Igen – bólintott Robin. – Tudtam én, mélyen magamba nézve tudtam, hogy nem jó ez…

Egy pillanatra mintha megint ott lett volna a Maldív-szigeteken, ahogy fel-alá járkál egyedül a fehér homokos parton a házuk előtt, a forró éjszakában, amikor Matthew már alszik, és azt igyekszik tisztázni magában, hogy szerelmes-e Cormoran Strike-ba.

Megjöttek a szendvicsek, és Robin kért még egy pohár vizet is. Néhány percig csak ettek csendben, míg Strike meg nem szólalt:

– Én nem mennék fel a Tinderre.

– Már hogy te nem mennél, vagy hogy én se menjek?

– Mindkettő – vágta rá Strike. Valahogy megette az első szendvicsét, és már a másodiknak látott neki, mire Robin kettőt harapott a sajátjából. – A mi szakmánkban nem túl okos dolog az online jelenlét.

– Én is ezt mondtam Vanessának – felelte Robin. – De azt válaszolta, használhatnék álnevet, amíg meg nem tetszik valaki.

– Ugyan mire építhetne az ember kölcsönös bizalmat, ha már a hamis névre se? – jegyezte meg Strike, mire Robin megint elnevette magát.

Strike rendelt még egy kör koktélt, Robin pedig nem tiltakozott. Most már nagyobb volt a tömeg a bárban, mint amikor ideértek, hangosabb volt a beszélgetés moraja, és a csillárokról lógó kristályokat mind valami ködös fénykoszorú vette körül. Robin már úgy érezte, válogatás nélkül kedvel mindenkit a helyiségben, a pezsgője fölött halkan beszélgető idős pártól és a fehér zakós, szaladgáló pultosoktól kezdve egész az ősz hajú pasasig, aki rá is mosolygott, amikor a tekintete átsuhant rajta. Legjobban azonban Cormoran Strike-ot kedvelte, akinek ezt a csodás, emlékezetes és drága születésnapi alkalmat köszönhette.

Strike pedig, aki valóban nem stírölte Scheherezade Campbell melleit azon a régi estén, igyekezett ugyanígy visszafogni magát az üzlettársával kapcsolatban, és mégis úgy érezte, sosem látta még ilyen szépnek Robint: az italtól és a kacagástól kipirult, vörösesszőke haja ragyogott a fejük feletti aranyozott kupoláról érkező szórt fényben. Amikor a lány hirtelen lehajolt, hogy valamit felvegyen a padlóról, a nyakában függő opál mögött mélységes dekoltázs villant fel.

– Parfüm! – mondta Robin, és felegyenesedett, kezében a Liberty áruházból származó lila papírzacskóval, benne Strike születésnapi ajándékával. – Ki akarom próbálni!

Kioldotta a szalagot, kicsomagolta a dobozkát, és előhúzta a szögletes, fehér üveget. Strike nézte, ahogy fúj egy kicsit a két csuklójára, aztán pedig (ekkor szántszándékkal félrenézett) a két melle közé is.

– Imádom! – lelkendezett Robin a csuklóját szagolgatva. – Köszönöm!

Strike-hoz halványan ültében is elért a parfüm illata: bár a sok évnyi dohányzás nem tett jót a szaglásának, rózsaillatot érzett enyhe pézsmával, és erről a napon felhevült bőr jutott eszébe.

Megjött a következő koktél.

– Szerintem elfelejtette nekem a vizet – kortyolt bele a Manhattanébe Robin. – Ez már muszáj, hogy az utolsó legyen. Újabban már nem nagyon veszek fel magas sarkút. És nem akarok pofára esni a Ritz közepén.

– Majd hívok neked taxit.

– Ugyan, már eleget költöttél!

– Most jól állunk pénzügyileg – mondta Strike. – A változatosság kedvéért.

– Tudom… hát nem fantasztikus? – sóhajtott Robin. – Komolyan egészen jól néz ki a bankszámlánk, és még jön is folyamatosan egy csomó munka… Strike, hát sikeresek vagyunk! – bökte ki ragyogó arccal, és Strike is ugyanígy mosolygott vissza rá.

– Ki gondolta volna?

– Hát én – vágta rá a lány.

– Amikor megismerkedtünk, a csőd szélén álltam, az irodában aludtam egy kempingágyon, és egyetlen ügyfelem volt.

– És? Nekem tetszett, hogy nem adod fel – felelte Robin. – És azt rögtön láttam, hogy nagyon jól csinálod, amit csinálsz.

– Mégis honnan a francból láttad?

– Hát végignéztem mindent, amit csinálsz, nem?

– Emlékszel, amikor bejöttél azzal a tálcával, a kávéval meg a sütivel? – kérdezte Strike. – Nekem meg John Bristow-nak, rögtön az első napodon? El sem tudtam képzelni, honnan szerezted. Mint valami bűvészmutatvány!

Robin megint elnevette magát.

– Hát csak az alsó szomszédtól kértem kölcsön!

– És azt mondtad, hogy „mi”. „Gondoltam, ha már megkínáljuk kávéval az ügyfelet, adnunk is kell neki, ha kér.”

– Micsoda memória! – nyögte ki Robin meglepetten, hogy Strike kapásból fel tudta idézni a szavait.

– Igen, hát… te nem vagy egy… mindennapi ember – mondta Strike.

Fogta a majdnem üres poharát, és koccintásra emelte.

– A Strike és Ellacott nyomozóirodára! És boldog harmincadik szülinapot is!

Robin is fogta a poharát, Strike-éhoz koccintotta, és kiitta.

– A francba, Strike, nézd már, mennyi az idő! – mondta Robin riadtan, ahogy az órájára pillantott. – Fel kell kelnem ötkor, nekem kell Miss Jones pasiját követnem!

– Jó, rendben – morogta Strike. Ő örömmel eltöltött volna még egy-két órát itt a kényelmes székben, körülötte aranyló fénnyel, az asztal túloldaláról áradó rózsa- és pézsmaillatban. De intett, hogy kéri a számlát.

Ahogy várta is, Robin határozottan bizonytalanul lépkedett a magas sarkújában kifelé, és sokkal tovább keresgélte a ruhatári jegyét is a táskája aljában, mint kellett volna.

– Megfognád ezt, légyszi? – nyomta Strike kezébe a parfümös papírzacskót, amíg keresgélt.

Amikor megkapta a kabátját, Strike segítségével tudta csak felvenni.

– Hát határozottan jól berúgtam – mormogta, ahogy visszavette a kis lila zacskót, és ez alig néhány másodperc múltán bizonyítást is nyert, mert kifordult a bokája az előcsarnok márványpadlóját borító kerek szőnyeg szélén. Robin veszélyesen oldalra dőlt, Strike pedig elkapta, és a derekán is hagyta a kezét, úgy vezette ki a nagy forgóajtó melletti egyik kisebb kijáraton. A forgóajtóba nem merte volna beengedni.

– Bocs – mondta Robin, ahogy óvatosan lefelé lépkedtek a Ritz előtti lépcsősoron. Strike keze még mindig a derekán volt. Tetszett neki az érzés, hogy a férfi ott van mellette, olyan nagy és meleg: gyakrabban történt, hogy neki kellett Strike-ot támogatnia, amikor a jobb lábából maradt csonk már nem tudta a testsúlyát megtartani, miután ostoba módon túlerőltette. Strike olyan szorosan tartotta, hogy Robin feje majdnem a mellkasán pihent, érezte is az aftershave-et, amelyet erre a különleges alkalomra használt, még a szokásos áporodott cigarettaszagon át is.

– Taxi! – emelte fel a kezét Strike, és egy fekete kocsi máris odagördült eléjük.

– Strike! – kezdte Robin, és hátradőlt, neki a férfinak, hogy felnézhessen rá.

Meg akarta köszönni neki, elmondani, milyen csodásan érezte magát ma este, de amikor a tekintetük összekapcsolódott, nem jött ki hang a torkán. Egy aprócska pillanatra elhomályosult körülöttük minden, mintha valami doromboló kocsikból, elsuhanó fényekből, gyalogosokból és felhőkkel takart égből való tornádó lelassított középpontjában találták volna magukat, ahol csak egymás érintése, illata a valódi, Strike pedig, ahogy lenézett a lány felfelé fordított arcára, arra a pillanatra minden szigorú elhatározásáról megfeledkezett, amely majd’ öt évig visszafogta, és egy szinte érzékelhetetlenül apró mozdulattal előrehajtotta a fejét, a szájával Robinét keresve.

Robin pedig nem is tudott róla, de az arcán a boldogság kifejezését a félelem váltotta fel. Strike meglátta, és rögtön kiegyenesedett, és még mielőtt bármelyikük akár felfoghatta volna, mi is történt pontosan, egy futár motorjának teljesen hétköznapi berregése jelezte nekik, hogy a világ visszatért a megszokott kerékvágásba – a tornádó elvonult, Strike a taxi kinyitott ajtajához segítette Robint, ő pedig beesett a nagyon is valóságos ülésre.

– Jó éjt! – szólt utána a nyomozó. Az ajtó becsapódott, a taxi már indult is, és a zavarodott Robin nem is tudta hirtelen, megdöbbenést, lelkesültséget vagy megbánást érez inkább.

2

Jöjj, beszélgessünk, csöppnyi végtelen –
Mindörökből hasított szívem!

MARIA JANE JEWSBURY:
Saját szívemhez

A Ritzben töltött estéjüket követő időszakot Robin zaklatottnak, feszültnek élte meg. Természetesen tisztában volt vele, hogy Strike szavak nélkül is feltett egy kérdést, ő pedig némán nemet mondott rá, ráadásul sokkal vehemensebben, mint ha nem nyakalt volna be annyi vermutot és bourbont, és érte volna váratlanul a dolog. Strike most újra visszahúzódóbban viselkedett vele, kissé erőltetett élénkséggel beszélt, és határozottan került mindenféle személyes témát. A falak, amelyek öt év közös munka ideje alatt lassan lebontódtak, most mintha újra visszaépültek volna. Robin attól félt, megbántotta Strike-ot, és nagyon is jól tudta, mekkora dolog megbántani egy ilyen csendesen magabiztos, ellenálló férfit, mint a társa.

Strike mindeközben csak magát hibáztatta. Nem lett volna szabad megengednie magának azt az ostoba, befejezetlen mozdulatot! Hát nem arra jutott már hónapokkal ezelőtt, hogy lehetetlen dolog lenne kapcsolatot kezdeményeznie a társával? Túl sok időt töltenek együtt, a vállalkozás jogilag is összeköti őket, a barátságukat túlságosan nagyra becsüli ahhoz, hogy kockára tegye – de akkor a méregdrága koktélok aranyszínű ragyogásában mégis miért dobta sutba ezt az elhatározását, és engedett valami hirtelen, erős késztetésnek?

Az önmagának tett szemrehányásba még kellemetlenebb érzések is vegyültek. Az volt az igazság, hogy Strike-ot nagyon ritkán utasították vissza a nők, ugyanis szokatlanul jól ki tudta olvasni a jelzéseiket. Eddig még sosem tett olyan lépést, amiről ne tudta volna biztosan, hogy szívesen fogadják, úgy meg aztán biztosan nem reagált soha egyetlen nő sem, mint Robin: valami olyan riadalommal, amelyet Strike rosszabb pillanataiban egyenesen undornak látott. Lehet, hogy törött az orra, túlsúlyos, csak egy lába van, a sűrű, sötét, göndör haját meg még az iskolai barátai is fanszőrszerűnek írták le annak idején, de mindez sosem akadályozta meg abban, hogy elképesztően jó nőkkel jöjjön össze. A férfi barátai irigykedve vagy elhűlve nézték, milyen sikeres a szexuális élete. De hát talán elviselhetetlen hiúság azt gondolni, hogy még mindig megvan benne az a vonzerő, amely korábbi barátnőit meghódította, miközben reggelenként meg egyre csúnyábban köhög, és sötétbarna hajában már elkezdtek feltűnni az ősz szálak is?

De az a gondolat még elviselhetetlenebb volt, hogy ezek szerint éveken keresztül teljesen félreértelmezte Robin érzéseit. Természetesnek vette, hogy a lány enyhe feszengése minden olyan alkalommal, amikor fizikailag vagy érzelmileg közel kerültek egymáshoz, ugyanabból ered, mint a sajátja: hogy eltökélte, nem enged a kísértésnek. A csók néma elutasítását követő napokban Strike fejben sorba vette az alkalmakat, amelyekről azt gondolta, a kölcsönös vonzalmukat bizonyítják, és újra meg újra visszatért ahhoz, amikor a lány otthagyta az esküvőjén az első táncot, hogy utánamenjen, Matthew meg ott maradt egyedül a parketten. Össze is ölelkeztek a szálloda lépcsőjének tetején, és ahogy a menyasszonyi ruhába öltözött Robint magához szorította, Strike megesküdött volna, hogy a lány fejében is hallja ugyanazt a veszélyes gondolatot, amely őbenne is felmerült – szökjünk el, és pokolba a következményekkel! Vagy csak képzelte volna mindezt?

Az is lehet. Lehet, hogy Robin tényleg el akart szökni, de csak vissza Londonba, a munkájához. Talán mentorként, barátként tekint rá, semmi többként.

Ilyen bizonytalan, nyomott hangulatban érte a negyvenedik születésnapja, amelyet egy étteremben tartott vacsorával ünnepeltek. Ugyanaz a két közös barátjuk, Nick és Ilsa szervezte ezt is, mint Robinét.

Robin itt találkozott először Strike legrégebbi barátjával Cornwallból, Dave Polworthszel, és ahogy Strike előre meg is mondta, nem igazán kedvelte meg. Polworth alacsony volt és bőbeszédű, a londoni élet minden aspektusáról negatívan nyilvánult meg, a nőket pedig (a pincérnőt is, aki kiszolgálta őket) „ribinek” nevezte. Robin pont az asztal átellenes végén ült, mint Strike, és egész este erőltetett beszélgetést folytatott Polworth feleségével, Pennyvel, akinek kedvenc beszédtémái a két gyereke volt, a londoni drágaság, és hogy mekkora pöcs a férje.

Robin szerzett Strike-nak ajándékba egy ritka próbanyomatot Tom Waits első lemezéből, a Closing Time-ból. Tudta, hogy ő a kedvenc énekese, és arra emlékezett legszívesebben az estéből, milyen őszinte meglepetés és öröm ömlött el a férfi arcán, ahogy kibontotta. Mintha a szokott meleg közvetlenség is visszatért volna a hangjába, amikor megköszönte, és Robin remélte, az ajándékkal sikerült közölnie, hogy egy olyan nő, aki taszítónak találja, nem vette volna a fáradságot, hogy olyasvalamivel lepje meg, amiről tudja, hogy tényleg örömöt okoz. Azt nem tudhatta, hogy Strike azon tűnődött, vajon Robin fejében ő meg a hatvanöt éves Waits kortársak-e.

Egy héttel Strike születésnapja után beadta a felmondását a nyomozóiroda legrégebbi külsős munkatársa, Andy Hutchins. Nem érte őket teljesen váratlanul, mert bár Andy szklerózis multiplexében a javulás jelei mutatkoztak, azért megviselte a munka. Búcsúbulit is tartottak neki, amelyre eljött mindenki, kivéve a másik külsős, Sam Barclay, mert ő húzta a rövidebbet, és épp egy célszemélyt kellett követnie a londoni West Enden.

Míg Strike és Hutchins a kocsmaasztal túloldalán szakmázgattak, Robin a legújabb alkalmazottjukkal, Michelle Greenstreettel beszélgetett. Ő külön megkérte új kollégáit, hogy szólítsák csak Midge-nek. Manchesteri exrendőr volt, magas, szikár és nagyon fitt, fanatikus edzőterembe járó nő hátrafogott, sötét hajjal és tisztán csillogó, szürke szemekkel. Robin már így is kissé rosszul érezte magát Midge hasizmaitól (egyszer megpillantotta őket, amikor az felnyúlt az iratszekrény legtetején dülöngélő dossziéért), de tetszett neki a nő közvetlensége meg az, hogy mintha nem tartaná magát jobbnak nála, pedig a nyomozóirodánál egyedül ő volt, aki nem rendőrségi vagy katonai pályáról érkezett. Ezen az estén Midge azt is elmesélte neki, hogy leginkább egy csúnya szakítás miatt akart Londonba költözni.

– És az exed is rendőr? – érdeklődött Robin.

– Dehogy! Sose bírt megmaradni egy melóban néhány hónapnál tovább – felelte Midge, nem kis keserűséggel a hangjában. – Ismeretlen zseni, aki majd ír egy bestsellerregényt, vagy fest valami képet, amivel elnyeri a Turner-díjat. Én melóztam egész nap, hogy bírjuk fizetni a számlákat, ő meg otthon lébecolt az interneten. Akkor dobtam ki, amikor megtaláltam a társkeresős profilját a Zooskon.

– Jézusom, sajnálom – bólintott Robin. – Az én házasságomnak akkor lett vége, amikor gyémánt fülbevalót találtam az ágyunkban.

– Ja, Vanessa mesélte – felelte Midge, akit Robin rendőr barátnője ajánlott nekik. – Meg azt is, hogy nem tartottad meg, amilyen hülye vagy!

– Én bevittem volna a zaciba! – szólt közbe váratlanul reszelős hangján Pat Chauncey, az irodavezetőjük. Pat rekedt, ötvenhét éves nő volt, a haja koromfekete, a foga meg mint a régi elefántcsont, mert az irodán kívül folyamatosan dohányzott, bent pedig az elektromos cigarettáját szívta. – Nekem valami nő egyszer elküldte a volt férjem fecskéjét postán, a szemtelen liba!

– Komolyan? – nézett rá Midge.

– Bizony! – morogta Pat válaszul.

– És maga mit csinált? – érdeklődött Robin.

– Kiszögeltem a bejárati ajtóra, hogy azonnal meglássa, ha hazaér a munkából – felelte Pat, nagyot szívott az elektromos cigarettájából, aztán folytatta: – A nőnek meg küldtem vissza valami olyat, hogy azt megemlegette!

– Mit? – kérdezte egyszerre Robin és Midge.

– Az mindegy – vágta rá Pat. – De mondjuk úgy, nem lett volna egyszerű kenyérre kenni.

A három nő hangos hahotázására már Strike és Hutchins is felfigyelt. Strike elkapta Robin tekintetét, Robin pedig vigyorogva a szemébe nézett. Strike kicsit vidámabb lett ettől, mint mostanában szokott.

Andy távozása megnehezítette a dolgokat a nyomozóirodában, bár ez nem volt épp szokatlan. Jelenleg is több időigényes munkájuk futott. Az első, amely a legrégebben tartott, egy Miss Jonesnak elnevezett női ügyfél exbarátjának megfigyelése volt azzal a céllal, hogy valami kompromittálót ássanak elő róla. A nő és a férfi kemény bírósági csatározásban volt épp a kislányuk felügyeleti jogáért. Miss Jones csinos, barna hajú nő volt, és szinte kínosan vonzódott Strike-hoz. A nyomozó önbizalmának talán jót is tett volna, hogy ilyen kitartóan ostromolja valaki, csak hát tökéletesen hidegen hagyta, ahogy a nő egyszerre viselkedett úgy, mintha neki ez járna, és kétségbeesetten felkínálkozóan is.

A második ügyfelük volt a leggazdagabb: egy orosz–amerikai milliárdos, aki Moszkva, New York és London között ingázott. Néhány különlegesen értékes tárgy nemrégiben eltűnt a South Audley Streeten lévő házából, bár a riasztó nem jelzett be. Az ügyfél a Londonban élő nevelt fiára gyanakodott, és szerette volna tetten érni a fiatalembert, de úgy, hogy erről sem a rendőrség, sem a felesége nem szerez tudomást. A nő szemében a keményen bulizó, munkanélküli fia igazi félreértett csodagyerek volt. Mostanra a házban mindenhol kamerákat rejtettek el, amelyeket a nyomozóirodából figyeltek. A nevelt fiút, akit maguk közt csak Enyvesnek hívtak, szintén megfigyelés alatt tartották, hátha megpróbálná eladni a hiányzó Fabergé-tojást vagy a hellenisztikus kori Nagy Sándor-fejet.

A nyomozóiroda utolsó célszemélyét Cukrosnak nevezték el, és Robin szerint különösen ronda ügy kerekedett körülötte. Egy amerikai hírcsatorna ismert nemzetközi tudósítónője három év után nemrég szakított a barátjával, aki maga is sikeres tévéproducerként dolgozott. Csakhogy nem sokkal a rosszízű szakítás után a nő felfedezte, hogy exbarátja még mindig tartja a kapcsolatot az ő tizenhét éves lányával, akit Midge csak Lábnak hívott. A magas, karcsú, hosszú szőke hajú tizenhét éves lány már amúgy is be-bekerült a pletykalapokba, részben híres neve miatt, részben pedig mert modellkedett néhány helyen. Bár a nyomozók még nem látták jelét szexuális tevékenységnek Cukros és Láb között, a testbeszédük a legkevésbé sem apa-lánya kapcsolatra vallott titkos találkáikon. Láb anyját mérhetetlenül felbőszítette a helyzet, de félt is és gyanakodott, ez pedig csak mérgezte a lányával való viszonyát.

Mivel Andy távozása után csak nehezen bírtak a munkával, mindenki megkönnyebbült, amikor december elején Strike-nak sikerült átcsábítani egy exrendőrt, név szerint Dev Shahot, egy rivális nyomozóirodától. Strike és a másik iroda vezetője, Mitch Patterson között azóta rossz volt a viszony, hogy Patterson magát Strike-ot is megfigyelte régebben. Amikor Shah azzal válaszolta meg az „És miért akar eljönni a Patterson irodától?” kérdést, hogy „Elegem van belőle, hogy pöcsfejeknek dolgozzak”, Strike ott helyben felvette.

Akárcsak Barclay, Shah is nős volt, egy kicsi gyerekkel. Alacsonyabb volt mindkét új férfi kollégájánál, és olyan sűrű szempillái voltak, hogy Robin először azt hitte, műszempillák. Az irodában mindenki rögtön megkedvelte Devet. Strike azért, mert gyorsan feltalálta magát és módszeresen, rendesen csinálta a papírmunkát. Robin azért, mert tetszett neki Devben, milyen fanyar humorérzéke van, és (ahogy magában megfogalmazta) hiányzik belőle minden férfifaszság. Barclay és Midge azért, mert Shah hamar megmutatta, hogy igazi csapatjátékos, és láthatóan egyáltalán nem érdekli, hogy túltegyen minden más külsősön. Pat pedig, mint reszelős hangján elmondta Robinnak egy pénteken, amikor az épp a költségszámláit adta le, azért, mert „maga Imram Khan is elbújhat mellette, hát nem? Látta, milyen szeme van?”

– Hmm, nagyon csinos – bólintott közönyösen Robin, és összeadta a költségeit. Az előző egy év nagy részében Pat látványosan reménykedett, hogy ő majd összejön egy volt külsősükkel, aki nemcsak megnyerő modorú volt és jóképű, hanem kicsit rémisztő is. Robin csakis megkönnyebbüléssel tudott arra gondolni, hogy Dev hál’ istennek nős.

A lakáskeresős terveiről ideiglenesen le kellett tennie, annyit dolgozott, de önként vállalta, hogy figyeli a milliárdos házát a karácsonyi időszakban. Jól jött, hogy van indoka nem hazamenni a szüleihez Mashamba, ugyanis biztos volt benne, hogy Matthew és Sarah ott fognak büszkélkedni az újszülött gyermekükkel (neme egyelőre ismeretlen) az ismerős utcákon, ahol valaha tinédzserként a fiú Robinnal sétálgatott kéz a kézben. A szülei csalódottan vették tudomásul, és Strike is érzékelhetően kényelmetlenül érezte magát, amikor a szaván fogta, és kiadta neki a feladatot.

– Semmi baj – nyugtatta Robin, bár az okokba nem akart belemenni. – Inkább maradok Londonban. Te úgyis kihagytad tavaly a karácsonyt!

Valójában viszont kezdte magán a mentális és fizikai kimerülés jeleit felfedezni. Az utóbbi két évet szinte folyamatosan végigdolgozta, és közben még a szétköltözést és a válást is intéznie kellett. Nem ment ki a fejéből, mostanában milyen tartózkodóan viselkednek egymással Strike-kal, és bármennyire is nem akart hazamenni Mashamba, azért tagadhatatlanul lehangoló érzés volt a tudat, hogy az ünnepek alatt is dolgozni fog.

Aztán december közepén jelentkezett kedvenc unokatestvére, Katie: az utolsó pillanatban meginvitálta, hogy csatlakozzon hozzájuk síelni újévkor. Egy ismerős pár lemondta, mert kiderült, hogy a nő terhes. A szállás már ki volt fizetve, így Robinnak csak a repülőjegyet kellett megvennie. Életében nem síelt még, de mivel Katie és a férje úgyis felváltva vigyáznak majd a hároméves kisfiukra, amíg a másik a pályán van, valaki mindig lesz ott vele társaságnak, már ha épp nem szeretne folyton hasra esni az oktatópályán. Robin úgy érezte, ezzel a kiruccanással valami nyugodt elgondolkodásra, felmérésre kapott lehetőséget, amelyet Londonban sosem talált. Csak miután elfogadta a meghívást, tudta meg, hogy Katie meg a férje, meg még egy ismerős mashami pár mellett ott lesz Balto „Baltás” Ashe is.

Mindezekről nem szólt semmit Strike-nak, csak annyit közölt, hogy lehetősége nyílt elmenni síelni, és szeretne élni vele, ez pedig azt jelenti, hogy egy kicsivel több szabadságot kell kivennie újévkor, mint eredetileg szándékozott. Strike jól tudta, hogy Robinnak sokkal több szabadnap járna, mint amennyit most kér, így hát gondolkodás nélkül beleegyezett, és jó szórakozást kívánt neki.

3

Borszínt csillanó szép szemed
Hány férfit részegíthetett…

EMILY PFEIFFER:
Rímek és évek

December 28-án Miss Jones exbarátja, aki hetekig minden jel szerint kifogástalan életet élt, végre lebukott, és nem is akárhogyan: jókora mennyiségű kokaint szerzett be Dev Shah orra előtt, majd két escortlány társaságában elfogyasztotta, és hazavitte a lányokat az islingtoni házába. Az egészen bezsongott Miss Jones ragaszkodott hozzá, hogy személyesen jöjjön be az irodába megtekinteni Dev képeit, és megpróbált Strike nyakába ugrani. Amikor a nyomozó gyengéden, de határozottan eltolta magától, inkább értetlen volt, mint sértett. Kifizette a számláját, és mindenképp puszit akart nyomni Strike arcára, kerek perec megmondta, hogy le van neki kötelezve, és reméli, Strike egy nap behajtja rajta. Aztán Chanel No. 5-felhőbe burkolózva távozott.

Másnap a Cukros-ügyben érintett riporternőt Indonéziába küldték egy légikatasztrófáról tudósítani. Indulás előtt nem sokkal felhívta Strike-ot, és elmondta, hogy a lánya azt tervezi, az Annabel’s klubban tölti a szilvesztert egy iskolai barátnője családjával. Biztos volt benne, hogy Cukros meg fog próbálni találkozni vele ott, és követelte, hogy küldjenek nyomozókat a klubba, hogy szemmel tarthassák.

Bár Strike bárki mástól szívesebben kért volna segítséget, most felhívta Miss Jonest, mert ő bejáratos volt ebbe az exkluzív klubba, és így a vendégeiként be tudta juttatni Strike-ot és Midge-et. Strike határozottan Midge-et akarta magával vinni, részben, mert ő akár a női mosdóba is követni tudja Lábat, részben pedig azért, hogy nehogy Miss Jones azt higgye, azért találta ki az egészet, hátha lefekhet vele.

Egészen keményszívűnek is érezte magát, annyira megkönnyebbült, amikor alig két órával a megbeszélt találkozó előtt Miss Jones felhívta, hogy a kislánya belázasodott.

– És a rohadék babysitter is beteget jelentett, a szüleim meg elutaztak Mustique-ra, szóval cseszhetem – nyafogott a telefonban. – De maguk attól mehetnek ám, meghagytam a nevüket a recepción.

– Nagyon hálás vagyok – köszönte meg Strike. – Remélem, a kislány hamar jobban lesz.

Aztán gyorsan letette, mielőtt még Miss Jones újabb találkát javasolhatott volna.

Este tizenegyre ott voltak Midge-dzsel a Berkeley Square-en lévő klub pincehelyiségében. Midge sötétvörös bársony szmokingot viselt, és Strike-kal szemben ült egy kétszemélyes asztalnál, két tükörborítású tartóoszlop között. Felettük sok száz aranyszínű, héliummal töltött léggömb lebegett, csillogó szalagok lógtak le róluk. A tizenhét éves célszemély néhány asztallal arrébb foglalt helyet a barátnője családja körében. Folyton a bejárat felé tekintgetett, arcán valami reménykedéssel kevert idegességgel. Az Annabel’sben tilos volt a mobiltelefonok használata, és Strike jól látta, hogy lesz egyre frusztráltabb a tinilány, amiért csak saját érzékszerveitől juthat új információhoz.

– Nyolcfős csoport öt órára – jegyezte meg Midge halkan. – Nagyon nézegetik magát.

Strike könnyedén ki is szúrta őket az útmutatás alapján. Egy nyolcszemélyes asztalnál ülő férfi és nő a székükön hátrafordulva figyelték. A nő, akinek ugyanolyan hosszú, vörösesszőke haja volt, mint Robinnak, testhez simuló, fekete ruhát viselt és tűsarkút, amelyet a sima, barna lábán egész a térdéig felkúszó szíjak tartottak. A férfin brokát szmoking volt és piperkőc, selyem nyaksál, kicsit ismerősnek is tűnt, bár hirtelenjében nem tudta hová tenni.

– Gondolja, hogy felismerték az újságból? – kérdezte Midge.

– Hát kurvára remélem, hogy nem – dörmögte Strike. – Mert akkor nézhetek új munka után.

A sajtóban leggyakrabban használt kép még a hadseregben készült róla, most pedig öregebb volt, a haja hosszabb, és jóval testesebb is lett. Amikor feltétlenül tanúskodnia kellett a bíróságon, mindig sűrű szakállal jelent meg, amelyet kényelmesen gyorsan meg tudott növeszteni, ha szükség volt rá.

Strike megkereste az őt figyelő pár tükörképét az oszlopon, és látta, hogy most már a fejüket összedugva beszélgetnek. A nő nagyon csinos volt, ráadásul úgy tűnt, semmilyen nyilvánvalóan látható beavatkozást nem végeztetett az arcán (ezzel kivételnek számított a helyiségben). A homlokán ráncok tűntek fel, ha felvonta a szemöldökét, az ajka sem volt természetellenesen vastag, és túl fiatal is volt (talán a harmincas évei közepén járhatott) az olyan plasztikai műtétekhez, amelyek eredményeképp az asztaluknál ülő legidősebb nő arca nyugtalanító módon valami műanyag álarcra kezdett emlékeztetni.

Strike és Midge szomszédságában egy pocakos orosz a Tannhäuser cselekményét mesélte éppen jóval fiatalabb partnerének.

– De Mezdrich újított – mondta éppen –, és ő előadásában van Jézus egy filmben, amiben van orgia Vénusz barlangjában…

– Hogy Jézus?

– Da, így hát egyház felháborodik, és Mezdrichet rúgják ki – fejezte be bánatosan az orosz, és az ajkához emelte a pezsgőspoharát. – Még tartja magát, de lesz rossz vége, figyelje meg!

– Láb megindult! – figyelmeztette Midge, mert az egész asztaltársasággal együtt a tinédzser is felállt. Pelyhesen lebegett körülötte a miniruháját díszítő strucctollszegély.

– Táncolni? – találgatta Midge.

Igaza lett. Tíz perccel később a két nyomozónak sikerült megfigyelőállást találnia az aprócska tánctér mellett egy benyílóban. Innen jól láthatták a célszemélyt tánc közben, bár a cipője sarka mintha kicsit túl magas lett volna ehhez. A tekintete most is folyton a bejárat felé tévedt.

– Vajon hogy tetszik Robinnak a síelés? – kiabálta Midge Strike-nak, amikor a helyiségben dübörögve felcsendült az „Uptown Funk”. – Volt egy haverom, na ő eltörte a kulcscsontját, amikor először síelni ment. Maga szokott?

– Nem – felelte Strike.

– Zermatt, az jó hely – tette hozzá hangosan Midge, meg még valamit, amit Strike már nem értett.

– Mit mondott? – kérdezett vissza.

– Azt mondtam, „vajon összeszedett-e valakit?” Ahhoz jó alkalom a szilvesz…

Láb most azt jelezte gesztikulálva a barátnőjének, hogy erre a számra inkább leül. Le is jött a táncparkettről, felkapta a kis retiküljét, és a tömegben megindult kifelé a helyiségből.

– A slozin majd megpróbál mobilozni – jósolta Midge, és már ment is utána.

Strike ott maradt a benyílóban, az alkoholmentes söre már megmelegedett a kezében. Csak egy óriási gipsz Bódhiszattva volt mellette. Körülötte becsípett emberek nyomorogtak a kanapékon, és a hangos zene miatt ordítva beszélgettek. Strike meglazította a nyakkendőjét, és kigombolta az inge legfelső gombját, ekkor látta meg, hogy a brokátszmokingos férfi közeledik felé, meg-megbotolva a lábak és táskák között. Most már rájött végre, honnan ismerős: Valentine Longcaster volt az, Charlotte egyik mostohatestvére.

– Rég láttalak! – kiabálta, amikor odaért.

– Ja – bólintott Strike, és megszorította a pasas kezét. – Mi a helyzet?

Valentine felnyúlt, és hátrasimította a szemébe lógó, izzadt haját. Rettentően ki voltak tágulva a pupillái.

– Egész jó – kiabált vissza a dübörgő basszuson át. – Nem panaszkodhatok. – Strike látott is valami fehér pormaradványt az egyik orrlyukában. – Dolgozol vagy szórakozol most itt?

– Szórakozom – hazudta Strike.

Valentine valami érthetetlent kiabált, amiből Strike mégis ki tudta venni Jago Ross, Charlotte férje nevét.

– Hogy mi? – ordított vissza mosolytalanul.

– Azt mondtam, Jago rád akar hivatkozni a válásnál!

– Nem lesz könnyű dolga – felelte Strike szintén ordítva. – Évek óta nem láttam a feleségét.

– Hát Jago nem ezt mondja – kiabált Valentine. – Talált egy meztelen képet, a régi telefonján, amit neked küldött!

Bassza meg!

Valentine a Bódhiszattvának támaszkodva igyekezett visszanyerni az egyensúlyát. A vörösesszőke hajú nő, aki az asztaluknál ült, most a táncparkettről figyelte Strike-ot.

– Ő ott Madeline – üvöltött Strike fülébe Valentine, amikor látta, hová néz. – Azt mondja, szexi vagy.

Azzal magas hangon felnevetett. Strike némán kortyolt egyet a söréből. Végül a fiatalember, úgy tűnt, felfogta, hogy semmi értelme a közelében maradnia, így ellökte magát a szobortól, tréfásan szalutált, és eltántorgott. Láb épp ekkor jelent meg ismét a táncparkett szélén, és strucctollasan, láthatóan lelombozva le is rogyott rögtön egy bársonypuffra.

– A női mosdóban volt – jelentette Midge, amikor néhány perc múlva ő is megérkezett. – De szerintem ott se volt térerő.

– Remek – felelte kurtán Strike.

– Gondolja, hogy a pasas azt mondta neki, majd jön?

– Úgy néz ki.

Strike ivott még egy korty meleg sört, majd hangosan megkérdezte:

– És akkor hányan vannak Robinék ezen a síelésen?

– Asszem, csak hatan – kiabált vissza Midge. – Két pár meg egy facér pasas.

– Á – bólintott Strike, mintha ez csak valami jelentéktelen részlet lenne.

– Már próbálták ezzel a pasassal összehozni – folytatta Midge. – Mesélte is, karácsony előtt… Balto Ashe, úgy hívják. – És várakozón nézett Strike-ra. – Érti? Balt Ashe? Baltás!

– Hű – felelte Strike erőltetett mosollyal.

– Haha, hát ja. Mégis miért nem mondják ki hangosan a szülők, mielőtt nevet adnak a gyereknek? – ordított a fülébe Midge.

Strike bólintott, és közben a tinilányt figyelte. Az épp az orrát törölgette a keze fejével.

Háromnegyed tizenkettő volt. Ha szerencséjük van, gondolta Strike, amint elüti az óra az éjfélt, a barátnő családja összeszedi a célszemélyüket, és szépen hazaviszik magukhoz Chelsea-be. Közben megjött a barátnő is, és visszarángatta Lábat a táncparkettre.

Éjfél előtt tíz perccel Láb megint eltűnt a női mosdó irányában, Midge pedig utána. Strike-nak már fájt az amputált lába csonkja, szeretett volna már leülni, így nem maradt más választása, mint nekidőlni a hatalmas Bódhiszattvának, mert a legtöbb üres széken táskák és levetett zakók hevertek, és ő nem akart elkezdeni pakolni. A sörösüveg már üres volt a kezében.

– Maga nem csípi a szilvesztert, vagy mi? – kérdezte mellette egy londoni munkásosztálybeli kiejtésű hang.

A vörösesszőke hajú nő volt az, immár a tánctól kipirulva és kócos hajjal. Strike nem is vette észre, hogy odajött, akkora felfordulást okozott előtte a székeknél, hogy most majdnem mindenki felállt, és próbált a túl szűkös tánctérre benyomulni. Az éjfél közeledtével egyre magasabbra hágott az izgalom.

– Nem nagy kedvencem – kiabált vissza a nőnek.

Rendkívül csinos nő volt, és határozottan be volt szíva, bár teljesen érthetően beszélt. Karcsú nyakán több arany nyaklánc lógott, a mellén feszült a pánt nélküli ruha, és a kezében tartott félig üres pezsgőspohár is veszélyesen imbolygott, félő volt, hogy kiborul.

– Nekem sem, legalábbis idén – ordította Strike fülébe. A nyomozó örömmel hallotta az East End-i kiejtést a sok arisztokrata között. – Maga Cormoran Strike, ugye? Valentine mondta.

– Így van – bólintott Strike. – Maga pedig…?

– Madeline Courson-Miles. De ma este nem nyomoz, vagy igen?

– Nem – hazudta ismét Strike, de ettől a nőtől egyáltalán nem akart olyan nagyon megszabadulni, mint Valentine-tól. – És idén miért nem a kedvence a szilveszter?

– Gigi Cazenove miatt.

– Tessék?

– Gigi Cazenove miatt – ismételte meg Madeline hangosabban, közel hajolva. A lehelete csiklandozta Strike fülét. – Az énekesnő, tudja? Ügyfelem volt. – Strike értetlen tekintete láttán végül kibökte: – Ma reggel találtak rá, felakasztotta magát.

– A mindenit – nézett nagyot Strike.

– Ja – mondta Madeline. – Csak huszonhárom éves volt!

Komor képpel ivott egy kortyot a pezsgőjéből, aztán megint Strike füléhez hajolt:

– Még sosem találkoztam magánnyomozóval! – kiabálta.

– Legalábbis nem tud róla – felelte Strike, mire a nő elnevette magát. – Mivel foglalkozik?

– Ékszerész vagyok – kiabált vissza Madeline, és a kis mosolyából Strike megértette, hogy a legtöbben felismerték volna a nevét.

A táncparketten most már rengeteg forró test zsúfolódott össze. Sokan csillámos papírkalapokat viseltek. Strike látta a pocakos oroszt is, aki a Tannhäuserről mesélt, szakadt róla a víz, ahogy rossz ritmusban ugrált a Clean Bandits „Rather Be” című dalára.

Strike gondolatai hirtelen Robin felé szálltak, valahol az Alpok között. Talán becsípett a forralt borból, és a frissen elvált pasassal táncol, akivel úgy össze akarták ismertetni a barátai. Eszébe jutott, milyen arcot vágott, amikor megpróbálta megcsókolni.

It’s easy being with you, énekelte Jess Glynne.

Sacred simplicity,

As long as we’re together,

There’s no place I’d rather be…{1}

– Még egy perc 2015-ig, hölgyeim és uraim! – ordított fel a DJ, Madeline Courson-Miles pedig felpillantott Strike-ra, felhörpintette a maradék pezsgőjét, és odahajolt, hogy mondjon neki valamit:

– Az a magas, szmokingos nő a barátnője?

– Nem, csak barát – felelte Strike. – Ma mindketten facérok vagyunk.

– Akkor őt nem zavarná, ha éjfélkor magát csókolnám meg?

Strike lenézett a kedves, hívogató arcra, a meleg, gesztenyebarna szempárra, a csupasz vállára hulló hajára.

– Őt aztán nem – felelte kis félmosollyal.

– De magát igen?

– Felkészülni! – üvöltött fel a DJ.

– Férjnél van? – kérdezte Strike.

– Elváltam – válaszolt Madeline.

– Van valakije?

– Nincs.

– Tíz…

– Hát ebben az esetben… – mondta Cormoran Strike, és letette a kezéből az üres sörösüveget.

– Nyolc…

Madeline lehajolt, hogy egy közeli asztalra tegye a pezsgőspoharát, de elvétette a szélét. A pohár leesett a szőnyeggel borított padlóra. Madeline vállat vont, és felegyenesedett.

– Hat… öt…

Két karját Strike nyaka köré fonta, az meg a derekát ölelte át. Madeline vékonyabb volt Robinnál, a szűk ruhán át kitapinthatta a bordáit is. Balzsamként hatott rá a vágy a nő szemében. Szilveszter este van! Picsába mindennel.

– Három… kettő… egy…

Madeline hozzásimult, a keze már Strike hajába túrt, a nyelve a szájában. Körülöttük sikítozás, taps hangzott fel. Nem is engedték el egymást, míg fel nem hangzott harsányan az Auld Lang Syne első sora. Strike körbepillantott. Se Lábat, se Midge-et nem látta sehol.

– Hamarosan mennem kell majd – kiabálta Madeline-nek. – De elkérhetem a számát?

– Adja csak ide a telefonját!

Madeline beleírta a számot, és a kezébe nyomta a telefont. Majd rákacsintott, sarkon fordult, elsétált, és eltűnt a tömegben.

Midge még egy negyedóráig nem jött vissza. Láb is visszatért a barátnője családjához, az arcán lefolyt szemfesték.

– Csak ment, és próbált térerőt találni valahol, de nem sikerült – kiabálta Strike fülébe Midge. – Úgyhogy visszabújt a sloziba, és kisírta magát.

– Szar ügy – felelte Strike.

– Maga rúzsos? – nézegette Midge a főnökét.

Strike a keze fejével megtörölte a száját.

– Összefutottam anyám egy régi barátnőjével – mondta. – Na, hát boldog 2015-öt!

– Magának is! – nyújtott kezet Midge. Strike megszorította. Midge szétnézett az ünneplő tömegen: a fejük fölött léggömböket dobáltak ide-oda, mindenhonnan ömlött rájuk a konfetti. – Eddig még sosem töltöttem az éjfélt egy vécében – jegyezte meg Strike-nak. – Remélem, ez nem valami jel.

4

Aludj tovább, mint rózsa, félszegen,
A szűz havon csak sétálj délcegen,
Hisz telet csak tél búcsúztathat el.

HELEN JACKSON:
Január

Robin összességében élvezte a síelést Zermattban. Már el is felejtette, milyen az, ha nyolc órát alhat egy éjszaka, jó volt az ellátás, a síelés és a társaság is. Szinte meg sem rezzent, amikor Katie elmondta (aggódó arccal vágott bele, de aztán megkönnyebbült, amikor Robin nyugodt maradt), hogy Matthew valóban elvitte magával Sarah-t Mashamba karácsonyra, és az újszülött kisfiukat is.

– Williamnek nevezték el – mesélte. – Egyik este összefutottunk velük a Pej lóban. Matthew nagynénje vigyázott a gyerekre. Ezt a Sarah-t én annyira nem bírom! Olyan naaaagyon öntelt!

– Én sem vagyok nagyon oda érte – felelte Robin. Örömmel hallotta, hogy sikerült elkerülnie az otthon, a városkájukban szinte teljesen elkerülhetetlen találkozást. Jövő karácsonykor Sarah családja kerül sorra bébimutogatóba, úgyhogy nem áll majd fent a véletlen összefutás veszélye.

Robin szobájából a hósapkás Matterhornra nyílt a kilátás. Úgy tört a világoskék ég felé, mint valami hatalmas agyar. A piramisra emlékeztető hegyoldalon aranyból hol barackszínre változott a fény, hol mélykékből hangaszínre, attól függően, milyen magasan járt a nap. Ahogy ült a szobájában egyedül, és nézte a hegyet, Robin legalábbis közelebb jutott ahhoz a békés, felmérő-átgondoló állapothoz, amiért eljött erre az útra.

Az egyetlen dolog, amit boldogan kihagyott volna belőle, Balt Ashe volt. A férfi néhány évvel idősebb volt, és gyógyszerészeti kémikusként dolgozott. Robin még akár jóképűnek is gondolta volna, csinos, vöröses szakállal, széles vállakkal, jókora kék szemekkel, és nem is volt épp taszító egyéniség, de a lány óhatatlanul is szánalmasnak találta valamelyest. Akármiről is folyt épp a beszélgetés, valahogy mindig sikerült visszaterelnie a válására, ami mintha teljesen váratlanul érte volna. Hatévnyi házasság után a felesége bejelentette, hogy nem boldog, már jó ideje nem az, összepakolt, és elment. Balt az első néhány napban kétszer is elmesélte Robinnak az egészet, és a második után (amely szinte szóról szóra megegyezett az elsővel) Robin mindent megtett, hogy ne mellé üljön le vacsoránál. Sajnos Balt nem vette a lapot, továbbra is Robin után mászkált, és olyan gyászos képpel próbálta rávenni, hogy meséljen részleteket a saját kudarcba fulladt házasságáról, amely akkor lett volna talán megfelelő, ha mindketten ugyanabban a halálos betegségben szenvednek. Robin igyekezett megnyugtatólag hozzáállni, azt magyarázta neki, hogy van még bőven választása, és hogy ő maga pont örül is neki, hogy ismét szabad lehet. Balt erre kissé vidámabban csillogó, vizenyős szemekkel nézett rá, és megjegyezte, mennyire csodálja benne ezt a vagányságot, Robin pedig tartott tőle, hogy kimondatlan invitálásnak vette, ahogy a függetlenség öröméről beszélt neki.

– Remek fiú, nem? – kérdezte reménykedőn Katie egyik este a bárban. Robinnak épp csak sikerült leráznia Baltot, miután az megint egy órán keresztül sztorizott neki a volt feleségéről.

– Nincs vele baj – felelte Robin, mert nem akarta megbántani az unokatestvérét. – De tényleg nem az esetem, Katie!

– De általában nagyon vicces! – ellenkezett csalódottan a lány. – Most nem a legjobb passzban látod. Várj, amíg bedob egy-két italt!

Csakhogy amikor szilveszterkor Balt számos sört és snapszot elfogyasztott, először nagyon hangos és heves lett tőlük (és nem különösebben vicces), utána meg érzelgős. Éjfélkor a két pár összecsókolózott, a zavart tekintetű Balt pedig tárt karokkal várta Robint. Az hagyta, hogy a férfi puszit nyomjon az arcára, majd rögtön megpróbált szabadulni. Balt részegen suttogott a fülébe:

– Olyan drága vagy!

– Köszi – felelte Robin, majd hozzátette: – Most már elengednél, légyszi?

Balt elengedte, Robin pedig hamarosan el is ment aludni, és gondosan bezárta a szobája ajtaját. Valaki bekopogott nem sokkal azután, hogy lekapcsolta a villanyt. Robin csak feküdt az ágyban, úgy tett, mintha aludna, és hallotta a lassan távolodó lépteket a folyosón.

A másik dolog, ami nem volt olyan tökéletes ebben a kiruccanásban, az az volt, hogy Robin hajlamos volt folyton Strike-on töprengeni meg a Ritz előtt történteken. Amikor épp sítalpakon igyekezett egyensúlyozni, könnyű volt nem gondolni a társára, máskor viszont a lekötetlen gondolatai vissza-visszatértek a kérdéshez, hogy mi lett volna, ha sutba dobja a gátlásait, a félelmeit, és hagyja, hogy a férfi megcsókolja. Ebből kérlelhetetlenül adódott a másik kérdés, ugyanaz, amelyet három évvel ezelőtt, a Maldív-szigetek langyos, fehér homokján fel-alá sétálva szegezett magának. Hát most már élete végéig minden szabadságát azzal fogja tölteni, hogy próbálja eldönteni, szerelmes-e Cormoran Strike-ba?

Dehogy vagy szerelmes, jelentette ki magában. Életed lehetőségét kaptad tőle, és lehet, hogy egy kicsit szereted is, mert hát a legjobb barátod, de nem vagy szerelmes belé.

Aztán már őszintébben folytatta: és ha mégis, akkor muszáj lesz túllendülnöd rajta. Jó, lehet, hogy tényleg megbántottad, amikor nem hagytad, hogy megcsókoljon, de még mindig inkább ez legyen, és ne az, hogy azt hiszi, csak epekedsz érte. Más sem hiányzik neki, mint egy fülig szerelmes munkatárs!

Bár olyasfajta nő lenne, gondolta, aki képes rá, hogy élvezzen egy csókot egy berúgott estén, aztán elkomolytalankodja! Abból ítélve, amit Strike szerelmi életéről tudott, ő pont az ilyet szereti, az olyan nőket, akik valami nemtörődöm módon mennek bele a játékba, ő pedig sosem tudta így.

Január második hetében ment vissza dolgozni egy nagy doboz svájci csokival. Mindenkinek, aki csak érdeklődött, köztük Strike-nak is, azt mondta, hogy remekül érezte magát.

ELSŐ RÉSZ

A szív az egész szervezet központi szerve, amely egy üreges izomból áll; és amikor összehúzódik, a vér egy bonyolult csőrendszeren át jut el a test minden részébe.

HENRY GRAY FRS:
Gray Anatómiája

5

Különös rejtély a szavak ereje!
Élet van bennük, és halál. Egy szó csak,
S arcodba bíbor szín szökik,
Jelentésről jelentésre szökell,
Már vért fagyaszt, szíved – s a dobbanást.

LETITIA ELIZABETH LANDON:
A szavak ereje

2011. szeptember 14.
A Buzz nevű internetes szórakoztató magazinból

A Buzz interjút készített Josh Blayjel és Edie Ledwell-lel, a YouTube-on észvesztő sikert aratott A koromfekete szív c. animációs sorozatot készítő párral!

B: Akkor tehát adott egy rajzfilm oszladozó testrészekről, egy-két csontvázról, egy démonról, egy szellemről… mivel magyarázzátok a sikerét?

Edie: Hé, várj, akkor szerinted Drek egy démon?

B: Én aztán nem tudom!

Edie: Hát én sem, de komolyan!

[Josh nevet]

B: Csak azt mondom, hogy ha az ember olyanoknak mesél A koromfekete szívről, akik nem látták, akkor mindig kicsit meglepődnek, hogy ez sikeres lett. [Edie és Josh is nevet] Számítottatok rá, hogy így reagálnak az emberek erre a ti… mondjuk csak ki, nagyon is fura filmetekre?

Edie: Nem, határozottan nem!

Josh: Mi csak hülyéskedtünk. Alapvetően ez csak egy csomó belsős poén.

Edie: Csak mint kiderült, sokkal többen veszik a lapot, mint gondoltuk.

B: Amikor azt mondod, „veszik a lapot”… hát, az emberek nagyon sok mindent látnak bele a sztoriba!

Josh: Ja, mi meg… az ember időnként azt gondolja: „aha, igen, hát gondolom, tényleg valami ilyesmire utalunk.” Na de máskor meg…

Edie: Néha olyanokat látnak bele, hogy… hát, nem mondom, hogy amik nincsenek benne, csak hogy mi nem gondoltunk rájuk, és nem szándékosan tettük bele.

Josh: Mondjuk, a beszélő kukac! Mi csak gondoltuk, vicces, mert hát egy kukac a temetőben, hát tudod, megeszi az oszladozó holttesteket. Szóval tetszett az ötlet, hogy nem szereti a munkáját, és folyton duzzog, hogy milyen kemény, nehéz meló is ez. Mintha egy gyárban dolgozna. Pedig csak egy kiégett kukac.

Edie: De erre jöttek, akik azt mondják, hogy fallikus, meg ilyesmi. Egy csomó szülő meg panaszkodott, hogy…

Josh: …hogy faszos vicceket tolunk a gyerekeknek.

Edie: Pedig mi nem is! A Kukac nem pénisz!

[mindenki nevet]

B: Akkor mit gondoltok, miért futott be ennyire A koromfekete szív?

Edie: Mi sem értjük jobban, mint te. Mi benne vagyunk, nem látjuk kívülről.

Josh: Csak arra tudunk gondolni, hogy jóval több a világban a dilinyós, mint gondoltuk.

[mindenki nevet]

B: Mit gondoltok, mit szeretnek ennyire az emberek Kősziviben, a testetlen szívben, vagyis a sorozat főhősében? Te adod Kőszivi hangját, ugye, Josh?

Josh: Ja, ja… ööö [hosszasan gondolkodik] gondolom, az, hogy tudja, hogy gonosz, de közben próbál jó lenni.

Edie: De amúgy nem is igazából gonosz! Mert akkor nem is próbálna jó lenni.

Josh: Szerintem a nézők valahogy tudnak vele azonosulni.

Edie: Hát ja, sok mindenen ment keresztül.

Josh: Konkrétan bordákon, koporsófedélen és két méter vastag földrétegen.

[mindenki nevet]

B: Na és mik a terveitek a sorozathoz? Marad a YouTube-on, vagy…?

Edie: Mi nem tervezünk előre, nem?

Josh: Ja, a tervezés smuglikoknak való.

B: Na de ez már kezd lassan túl nagyra nőni! Most már pénzt is kerestek vele, nem?

Josh: Ja. Ki gondolta volna? Őrület!

B: Van ehhez segítőtök? Ügynökötök, mondjuk, vagy…

Josh: Van egy barátunk, aki ért az ilyenekhez, na ő segít, ja.

B: Néhány rajongótok összerakott egy online játékot arra alapozva, amit Drek játszik a sorozatban. Ezt láttátok már?

Josh: Ja, múltkor láttuk. Nagyon szépen meg van csinálva.

Edie: De azért fura, mert Drek játéka… mármint a sorozatban…

Josh: Ja, ja.

Edie: Szóval az nem egy igazi játék. Vagyis hogy, úgy értem, nem annak van szánva, ugye?

[Josh a fejét rázza]

Edie: Inkább valami olyasminek, hogy… mármint annak a játéknak épp az a lényege, hogy nem is játék.

B: Szóval amikor Drek mindenkit arra kényszerít, hogy „jáccatok má’”…

Edie: Miért, kényszeríti őket? Hát én nem tudom, az kényszerítés-e. Szerintem inkább csak így belemennek a kedvéért, merthogy unatkozik…

Josh: Untákozik!

Edie: Igen, bocs, untákozik, szóval belemennek, hogy játsszanak vele, de valaki mindig nagyon megjárja.

Josh: Drek játéka, az… hát tudod [Drek hangján] „Jáccatok má’, boáá!”, hogy tartsátok be a szabályokat. Csináljátok, amit várnak tőletek.

B: Akkor ez egy metafora?

Edie: Ja, de teljesen paradox, merthogy maga Drek sosem tartja be a szabályokat. Csak szereti nézni, ahogy mások próbálják.

B: Azt mondjátok, nincsenek terveitek. De azért lesznek…

Josh: Drek pólók? Valaki a múltkor tényleg ezt kérdezte, hogy hol tudna venni Drek pólót.

Edie: Mi meg csak így… most komolyan?

B: Akkor nem lesz merch?

Edie: [nevet] Nem, nem tervezünk ilyet.

Josh: Nekünk így tetszik, ahogy van. Csak szeretünk hülyéskedni vele. Nem vagyunk üzletemberek.

Edie: Inkább olyanok vagyunk, akik lehevernek egy temetőben, és testetlen szíveket képzelnek el, ahogy ott ugrándoznak körülöttünk. [mindenki nevet]

2011. szeptember 15.
Részlet a Drek játéka alkotói közti beszélgetésből a játék csevegőablakában

<2011. szept. 15. 20:38>

Anomie: „Drek játéka nem is igazi játék”! Minden szabályt a kib filmjéből vettünk ennek a kib nagypofájú kurvának!

Morehouse: nyugi már

Anomie: ezzel most tényleg kszarul fog járni Ledwell. Odaszar a rajongók fejére, azt mondja, hülyék, csak mert szeretik a játékunkat

Morehouse: de nem is ezt mondta

Anomie: lófaszt nem, azt mondta, kib idióták vagyunk, mert h nem értjük az ő metaforáit

Anomie: az ő baja, ha a rajongók ez után ellene fordulnak

Morehouse: a, ha már itt tartunk, a Twitteren azért talán fogd vissza kicsit magad

Anomie: tudod, miről szól ez igazából? h a mi játékunk kezd túl népszerű lenni. Nem tetszik neki, h a rajongók tőlünk várják, h szórakoztassuk el őket, amíg várják az új részt. Fél, h túl nagy befolyásunk lesz. Legközelebb meg fog próbálni lekapcsolni minket

Morehouse: Nem vagy te túl paranoiás? Nem fenyegetjük mi őket, nem keresünk pénzt, ez csak tisztelgés

Anomie: Ne feledd, én ismerem ezt a kurvát! Igazi kib pénzhajhász képmutató.

2013. február 5.
A Buzz nevű internetes szórakoztató magazinból

A Netflix megvette a YouTube-on hihetetlenül sikeres A koromfekete szív c. sorozatot

A koromfekete szív c. kultikus animációs sorozat elhagyja a YouTube-ot, és a Netflixre költözik, ahol már dolgoznak a második évadon. Úgy hírlik, a sorozatot megalkotó animátorpár, Josh Blay és Edie Ledwell, akik a Highgate temetőben találták ki az alapötletet, hat számjegyű összeget kapnak a streaming-szolgáltatótól.

A sorozat rajongóit megosztja, hogy az átkerül a fősodorba. Vannak, akik izgatottan várják az új részeket, mások viszont aggódnak, nem jelenti-e ez az alkotók és rajongók közti szoros kapcsolat végét.

Az egyik legnagyobb rajongó, a névtelenségbe burkolózó Anomie, aki a népszerű Drek játéka c. online platform egyik alkotója is, a Twitteren a következőt tette közzé:

Szóval megindult, amire már rég számítottunk Ledwelltől, eladja magát. Úgy nézem, minden, amit a rajongók szeretnek, most jól oda lesz dobva a pénzért. Készüljetek a legrosszabbra, Koromszívek!

2013. február 6.
Részlet Anomie és a játék három moderátora közti beszélgetésből a Drek játéka csevegőablakában

<Moderátor csatorna>

<2013. febr. 6. 21:41>

<Anomie, Szivella, Pokolka1, Kukac28>

Anomie: Láttátok, hogy a Buzzban idéztek?

Szivella: lol Híres vagy!

Anomie: Eddig is híres voltam

Anomie: minden rajongó ki akarja deríteni, ki az az Anomie

Szivella: az már igaz, ki akarjuk!

Pokolka1: Én még mindig nem értem, a hűséges modijaid miért nem tudhatják

Anomie: Megvan az okom rá

Anomie: De megmondtam, h mennek a Netflixre, hát nem?

Szivella: De honnan tudod mindig, mi fog történni?

Anomie: Mert egy zseni vagyok. Na, egyébként sztem kelleni fog még 2-3 új moderátor, egyre nagyobb a forgalmunk most

<Új privát csatorna nyílt>

<2013. febr. 6. 21:43>

<Pokolka1 meghívta Kukac28-at>

Anomie: Lehet, h megkérdezem azt a Falfehér nevű csajt. Ránézésre intelligensnek tűnik

<Kukac28 belépett a csatornára>

Pokolka1: egyre szerényebb a csaj, mi? „egy zseni vagyok”

Szivella: DrekNagyur régebben játszik, én eléggé bírom

Kukac28: Anomie ?

Anomie: mármint hogy érted, h „eléggé bírod”?

Pokolka1: ki más?

Kukac28: még mindig aszt hiszed h Anomie lány ?

Pokolka1: határozottan lány, tudom én azokból, amiket mond

Szivella: hát h jó fejnek tűnik, és imádja a sorit meg a játékot is

Anomie: Ne hozzátok ide nekem a haverjaitokat a való életből! 14-es szabály, megvan? Teljes névtelenség

Kukac28: Morehouse tényleg ismeri Anomiet és aszt mondja h fiú

Szivella: Nem ismerem igazából, csak jó srácnak tűnik!

Pokolka1: csak h mindenkit félrevezessen

Anomie: ok, megkérdezem őt meg Falfehért. Meg talán Vilepechorát, ő mindig bent van, akkor már csinálhatna is vmit

Kukac28: Anomie az valaki nem ?

Pokolka1: Mindenki „valaki”, Kukac

Kukac28: mármint h valami bennfentes a koromfekete szívbe

Szivella: nem kell egyeztetned Morehouse-szal?

Pokolka1: Lehet. Nem tudom

Anomie: miért kéne?

Kukac28: bár csak ne jöttek volna el a YouTube-ról . Nincs Netflixem . Sírtam is amikor hallottam

Anomie: neki jó lesz, akit én beveszek

Anomie: én vagyok a híresség, ne feledd

Pokolka1: engem is elszomorított, de Anomie-nak le kéne szállnia L******ről. Még a végén lekapcsolnak minket miatta

Szivella: lol

>

>

Kukac28: jézusom ne mond akkor én bele halok

>

Szivella: Amúgy hol van Morehouse? Mostanában nem nagyon volt bent

Anomie: Majd jön, ne aggódj te azon

2014. május 28.
A Buzz nevű internetes szórakoztató magazinból

Edie Ledwell ügynöke megerősítette, hogy Ledwell kórházba került

Napokig tartó találgatások után Allen Yeoman, Edie Ledwell író-animátor ügynöke megerősítette, hogy A koromfekete szív egyik alkotója május 24-én éjszaka kórházba került, mostanra azonban már hazamehetett.

Yeoman, az AYCA ügynökség munkatársa, a következő közleményt juttatta el hozzánk:

„Edie Ledwell kérésére megerősítjük, hogy felvették egy kórházba május 24-én éjjel, és hogy azóta el is bocsátották. Edie köszöni a rajongók aggodalmát és támogatását, és kéri, hogy tartsák tiszteletben a magánéletét, hogy az egészségére koncentrálhasson.”

A rajongók között vad spekulációk keltek szárnyra azt követően, hogy az animátor lakásához rendőr- és mentőautók érkeztek 24-én nem sokkal éjfél után, és szemtanúk szerint Ledwell öntudatlan volt, amikor a mentők hordágyon kihozták.

A koromfekete szív rajongóit hívták már „toxikusnak” is a neten mutatott viselkedésük miatt. A rajongókat megosztja Ledwell kórházi kezelésének híre. Míg a legtöbben aggodalmuknak adtak hangot, egyes trollokat erős kritikával illettek a rajongók, amiért azt állították, Ledwell eljátszott egy öngyilkossági kísérletet, hogy rokonszenvet ébresszen maga iránt…

2014. május 28.
Részlet a legújabb moderátor, Falfehér, valamint a játék alkotói, Anomie és Morehouse közti beszélgetésből a Drek játéka csevegőablakában

<Privát csatorna>

<2014. máj. 28. 23:03>

Falfeher: szóval L****** tényleg megpróbálta megölni magát

Morehouse: úgy néz ki

Falfeher: francba ez annyira szomorú

Morehouse: ja

Falfeher: beszéltél Anomie-val?

Morehouse: még nem

Morehouse: sztem kerül engem

Falfeher: miért?

Morehouse: mert szóltam neki, h hagyja békén L******t a Twitteren

Falfeher: de nem gondolod komolyan, h ezért csinálta? a twitteres trollok miatt?

Morehouse: nemtom, de hát csak nem volt jó h állandóan ment, h eladta magát és mekkora áruló

Falfeher: olyan cuki vagy

Morehouse: Igen?

Falfeher: mármint h rendes, azt mondom

Falfeher: meg h nem is érdekel, h Anomie arat le minden babért a játékért

Morehouse: hát csak arasson

Morehouse: Az élet nem csak abból áll, h milyen sokan követik az ember a kib Twitteren

Falfeher: lol annyira érett személyiség vagy. mármint komolyan, nem viccelek. De tényleg

Falfeher: Kérdezhetek vmit?

Morehouse: kérdezz csak

Falfeher: Anomie akkor határozottan fiú?

Morehouse: persze. Miért kérded?

Falfeher: Pokolka1 mondta, h szte Anomie lány

Falfeher: és mintha arra célzott volna, h te meg ő együtt vagytok

Morehouse: Pokolka1 nagy szarkeverő, el ne higgy egy szót se abból, amit rólam v Anomie-ról mond

Falfeher: Szivella meg azt mesélte, h összevesztél Pokolka1-el

Morehouse: ja. Éretlen kis pöcs néha.

Morehouse: na várj, most megjött Anomie

>

>

<Új privát csatorna nyílt>

>

<2014. máj. 28. 23:05>

>

<Anomie meghívta Morehouse-t>

>

Anomie: heló

>

<Morehouse csatlakozott>

Falfeher: és mit mond?

Morehouse: egész nap üzeneteket írogattam

>

Morehouse: azt akarja, h moderáljak holnap

Anomie: El voltam foglalva. Neked kell moderálnod holnap de., én nem tudok

Falfeher: hál’ istennek, már aggód tam, h megtudta, h küldtem neked képeket

Morehouse: Én sem, határidőm van, be kell fejeznem egy tanulmányt

>

Anomie: akkor meg mit keresel itt? Vagy Falfehért hívod úgy, h „befejeznivaló tanulmány”?

>

>

Morehouse: haha

>

Anomie: ti ketten nagyon jól megvagytok. Remélem, nem küldözgettetek képeket. 14-es szabály, ne feledd

>

>

Morehouse: Láttad a híreket?

>

Anomie: mit, az „öngyilkosságot”? Ja láttam

>

Morehouse: figyi, hagyd békén Ledwellt, komolyan mondom

>

>

>

Anomie: Mondd csak meg a többi rajongónak is, h hagyják békén. Szted én vagyok egyetlen, akinek kra elege van a kib képmutatásából meg kétszínűségéből?

>

Morehouse: itt vagy még?

Falfeher: igen

Morehouse: jó most már nem tart sokáig

Morehouse: csak neked van ötvenezer követőd a Twitteren, akiket hergelsz, h zaklassák

Falfeher: <3

>

>

>

>

>

>

Anomie: Hát ha tényleg megpróbálta kinyírni magát, az nem a Twitter miatt volt. Valószínűleg inkább reklámfogás

>

>

>

Anomie: akkor gondolom Szivellát kell megkérnem, h moderáljon helyettem holnap, ha te nem tudsz.

Morehouse: végeztem

Falfeher: és hallgat rád?

Morehouse: te miért nem tudsz?

Morehouse: Anomie-nál mindig nehéz megmondani. De vmi csak átment

Anomie: orvosi vizsgálat

Morehouse: mondjuk nem tetszik neki, h mi beszélünk. Mmint te meg én

Morehouse: francba, minden oké?

Anomie: nem engem vizsgálnak, csak én vezetek

Falfeher: ha már itt tartunk… mikor küldesz te is képet nekem?

Anomie: mert az ugye lehetetlen, h ez a fasz tömegközlekedéssel menjen

Morehouse: nem tudok

Morehouse: tönkrement a kamerás telóm

Anomie: na, akkor hagylak, menj csak a „tanulmányodhoz”

Falfeher: hagyjál már Morehouse

Morehouse: lol Jó csak nem szeretem ha fotóznak

Falfeher: Nem küldtem volna olyat, amilyet tegnap este, ha nem hittem volna, h küldesz te is

<Morehouse kilépett a csatornáról>

<Anomie kilépett a csatornáról>

Morehouse: gyönyörű vagy

<Privát csatorna bezárult>

Falfeher: kössssz

Morehouse: de én meg nem

Falfeher: kit érdekel? csak akarok rólad képet

Falfeher: imádok veled beszélni. Csak tudni akarom, hogy nézel ki!

Morehouse: csak mint egy szokásos kocka

Falfeher: bírom a kockákat! Küldj egy képet!

Morehouse: na és hogy megy a művészsuli?

Falfeher: hű, finom témaváltás

(…)

2015. január 7.
A Buzz nevű internetes szórakoztató magazinból

Figyelem, Koromfekete szív-rajongók!

Belsős források szerint a Maverick Filmstúdió komolyan fontolgatja, hogy egész estés filmet készít a kedvencetekből! Azt mondják, a tárgyalások a Maverick, Josh Blay és Edie Ledwell között „előrehaladott szakaszban járnak”, és most már bármelyik pillanatban megegyezhetnek! Mit gondoltok arról, hogy a sorozat átköltözik a kis képernyőről a nagy vászonra? Mondjátok el a kommentekben!

2015. január 7.

Részlet a játék nyolc moderátora közül hat közti beszélgetésből a Drek játéka csevegőablakában

<Új privát csatorna nyílt>

<2015. jan. 7. 16:01>

<DrekNagyur meghívta Vilepechora-t, Falfeher-t, Szivella-t, Pokolka1-et, Kukac28-at>

DrekNagyur: EZ MOST SÜRGŐS

<Falfeher belépett a csatornára>

Falfeher: most a filmről van szó?

DrekNagyur: annál sokkal fontosabb

<Szivella belépett a csatornára>

Szivella: úristen láttátok a híreket?

Falfeher: a filmről?

Szivella: nem, a fegyveresekről akik lelövöldözték a karikaturistákat Párizsban

<Kukac28 belépett a csatornára>

<Vilepechora belépett a csatornára>

Falfeher: ja, vmilyen Charlie

DrekNagyur: Charlie Hebdo

DrekNagyur: ezt kéne csinálnunk Ledwell-lel. Bemenni, lelőni, őt is meg az összes pöcsöt, akit a filmhez felvett, és elölről kezdeni

Vilepechora: lol

Kukac28: Drek ne vicelj már iylenekkel

Falfeher: ezért hívtál be most mindenkit? h lövöldözést tervezzünk?

DrekNagyur: Nem tévedsz nagyot

Falfeher: miért nem hívtad Anomie-t v Morehouse-t?

DrekNagyur: h Anomie-t miért nem, mindjárt kiderül. Morehouse-t meg azért, mert nem bízom benne, h nem szalad rögtön Anomie-hoz ezzel

Falfeher: Mivel?

DrekNagyur: Meglátod.

Kukac28: tejesen megijesztesz

DrekNagyur: várd csak ki, mit akarok mondani

DrekNagyur: na akkor leszel csak faszán megijedve

<Pokolka1 belépett a csatornára>

Pokolka1: bocs át kellett öltöznöm

Vilepechora: de amúgy tudod, h nem látunk, ugye?

Pokolka1: ha ha

Pokolka1: a sportruhából

Vilepechora: milyen sport?

Pokolka1: foci

DrekNagyur: ok, felkészülni

DrekNagyur: Vilepechorával elkezdtünk gyanakodni Anomie-ra

DrekNagyur: úgyhogy lenyomoztuk az IP címét

Falfeher: mivan?

Vilepechora: de az IP cím megerősíti, h ki a csaj valójában

Pokolka1: kra TUDTAM h csaj!

DrekNagyur: na, igazad volt

DrekNagyur: de nem ám csak egy random csaj

Szivella: mire gondolsz?

DrekNagyur: OK, hát akkor

DrekNagyur: Anomie = Edie Ledwell

>

Pokolka1: mivan? az nem lehet

Kukac28: ??????????

Falfeher: ennek kra semmi értelme!

Vilepechora: dehogy nincs

Vilepechora: átvertek minket

DrekNagyur: de mint a szart

Szivella: miért csinálna ilyet?

DrekNagyur: mert nagyon fondorlatos játékot játszik, azért

Pokolka1: bocs de kra lehetetlen h ez igaz legyen

DrekNagyur: pedig az

DrekNagyur: L majd „megegyezik” Anomie-val h legyen a játék hivatalos és fizetni kelljen

Vilepechora: csakh Anomie nem is létezik. Ledwellé a játék, végig az övé volt

Pokolka1: nem hiszem el

Falfeher: Én sem

Falfeher: Morehouse sose menne ebbe bele

DrekNagyur: te találkoztál Morehouse-szal, élőben?

Falfeher: nem

Vilepechora: nem is nézted webcamen, ahogy kiveri rád?

Falfeher: baszódj meg Vilepechora

Falfeher: csak nem hiszem, h Morehouse belemenne, h Ledwell így átverjen minket

Pokolka1: de mi haszna lenne ebből, h úgy tesz, mintha ő lenne Anomie, és saját magát zaklatja?

DrekNagyur: világos: majd „találkozik” Anomie-val és belátja, hazért mégis jó srác, érvényes aggályai vannak a túlzott kommercializálódással kapcsolatban meg ilyesmik

DrekNagyur: „termeljen pénzt a játék is, Anomie megtarthatja a bevételt, megérdemli”

DrekNagyur: majd biztos szerez vmi nyomorék gyereket, h játssza el Anomie-t, h meghatóbb legyen

DrekNagyur: aztán a nyomi-Anomie elmondja a rajongóknak, h most, h találkozott vele, rájött, h félreismerte, Ledwell remek ember, Blayt kiszorítják/felfalják a rajongók, akiknek a játék kell

Vilepechora: és a rajongók máris imádják Ledwellt, csupa jót írnak róla mindenhol, learatja a hasznot

DrekNagyur: és mindenki fizet, mert azt hiszik, Anomie kapja a pénzt

DrekNagyur: csak az a baj, h Ledwellnek kell majd egy bűnbak, h elvigye a balhét Anomie „meghekkeléséért”, v akármi is lesz a szöveg arról, h miért írt olyan rosszakat róla

DrekNagyur: és megvan a pénze meg a szakértelme, h bemártson vmelyikünket

Kukac28: nem értem . De hát útálja Anomiet .

Vilepechora: csak úgy tett, hülyegyerek. Így játszhatta az áldozatot a sajtó meg a rajongók előtt

DrekNagyur: ha bizonyítékot akartok, mindjárt elküldöm

<DrekNagyur file-t akar küldeni neked>

<File fogadása: Alt+y>

>

>

>

>

Kukac28: francba ez sok

Szivella: jézusom mióta dolgoztok ti ezen?

DrekNagyur: hónapok óta

>

>

Szivella: hűha

Szivella: h amikor a játék elérhetetlen volt, amikor Ledwell kórházba került????? ezt én ki sem szúrtam!

Falfeher: de biztos, h passzolnak a dátumok?

Szivella: jézusom mindig is tudtam, h ez a nő mekkora hazudozó de ez őrület

Pokolka1: hogy szereztétek meg az emailjeit az ügynökének?

DrekNagyur: baráti forrásból az ügynökségen belül, aki úgy gondolja, h L egy hülye picsa

Szivella: JÉZUSOM IGEN, emlékeztek, mikor L azt mondta, h csak akkor beszél Anomie-val, ha szemtől szembe leül vele?

Vilepechora: ja, szépen előkészítette

Szivella: már akkor is gondoltam, h ez kib fura! Egyáltalán miért jutna eszébe találkozni vele, ha annyira utálja?

Vilepechora: pontosan

DrekNagyur: és olvassátok el a törölt tweeteket. Többször is elszólta magát, véletlenül a saját profiljából tett ki Anomie-szövegeket

Szivella: szó szerint rosszul vagyok

Vilepechora: és ne feledjétek, egész idő alatt csak panaszkodtunk Ledwellre itt előtte

Kukac28: akkor itt a vége a játéknak ? Nem jáchatunk többet ?

Falfeher: nem, dehogyis, ne butáskodj

Falfeher: a játék a miénk, nem az övé

Falfeher: a játék nagyobb dolog, mint Blay/Ledwell

Kukac28: ne írjátok már ki a neveket , nem szabad ! 14es szabály !

DrekNagyur: na most sztem B***nek meg kell tudnia mekkora knagy áruló ez a nő

DrekNagyur: vele is pont úgy ki akar baszni mint velünk

Vilepechora: de hogy hozzuk a tudomására?

Szivella: elmehetek beszélni vele ha akarjátok

Kukac28: nem is tudod hol lakik

Szivella: De, egyébként tudom. Fog velem találkozni, biztos, h fog

Falfeher: te ismered J*** B***t? komolyan?

Szivella: igen. El is felejtettem, ti biztos az után jöttetek, ha többieknek mondtam. Én voltam L****** és B*** személyi asszisztense

Falfeher: mivan????

Szivella: Drek, elmehetnénk ketten beszélni J***sal

DrekNagyur: nem lehet, drága, sok a dolgom a tudodmivel

Kukac28: mivel ?

DrekNagyur: neked mindegy

Kukac28: de én vagyok a egyetlen aki sose szegi meg a 14es szabályt ?

Szivella: ok akkor elmegyek egyedül, megmutatom neki ezt a dossziét

DrekNagyur: komolyan?

Szivella: persze, nagyon aljas dolog amit ez a nő csinál

Pokolka1: Szivella, te ismered is, komolyan azt gondolod, h tudna úgy tenni, mintha ő lenne Anomie?

Szivella: őszintén? Igen. Nem volt egy kellemes dolog neki dolgozni. Nagyon kemény csaj és megragad minden lehetőséget

DrekNagyur: de biztos ok h egyedül mész?

Szivella: igen, persze

DrekNagyur: bár tudnék menni

Vilepechora: ez kszép tőled, Szivella

<Új privát csatorna nyílt>

Szivella: a rajongókért bármit

<2015. jan. 7. 16:25>

Vilepechora: Ok, ne feledjétek, a modi csatornán egy szót se, v Anomie v Morehouse előtt

<DrekNagyur meghívta Szivella-t>

<Szivella belépett a csatornára>

Vilepechora: nem lehetünk elég óvatosak

Szivella: Hahó! Hogy megy a próbálás?

Vilepechora: és mindenki viselkedjen normálisan

DrekNagyur: Kemény meló, de hát ez Csehov. Figyi, drága, megteszel nekem valamit?

b semmi beszólogatás, utalgatás, semmi

Vilepechora: mert ne feledjétek, kell majd neki egy bűnbak

DrekNagyur: Ne mondd Joshnak, honnan van a dosszié.

Kukac28: francba , mennem kell elkések munkából

DrekNagyur: ha tudja, hogy a Drek játékában rakta össze néhány moderátor, lehet, hogy nem bízik benne

<Kukac28 kilépett a csatornáról>

Falfeher: Nekem meg moderálnom kell. Később beszélünk

Szivella: ok de akkor mit mondjak, honnan van?

<Falfeher kilépett a csatornáról>

DrekNagyur: mondd hogy aggódó rajongóktól/forrásból kaptad. Az hihető, mégiscsak vezető szereped van a rajongók között

Pokolka1: srácok én még mindig nem vagyok ebben biztos

Vilepechora: olvasd el az egészet, akkor majd biztos leszel

Szivella: ok, ez jó lehet. Igyekszem elmenni Joshhoz most szombaton

<Pokolka1 kilépett a csatornáról>

>

DrekNagyur: egy hős vagy. Majd értesíts

>

>

Szivella: mindenképp xxx

>

Szivella: ok most mennem kell vissza dolgozni, beszélünk majd xxx

>

>

DrekNagyur: köszi szépségem xxx

<Szivella kilépett a csatornáról>

>

DrekNagyur: na mind lekoccolt?

Vilepechora: roflmao

<DrekNagyur kilépett a csatornáról>

Vilepechora: baszki hülyék mint a segg

<Szivella kilépett a csatornáról>

Vilepechora: nemtom Pokolka1 is bevette-e

<Privát csatorna bezárult>

DrekNagyur: kit érdekel mit hisz a kis buzi

DrekNagyur: nekünk csak az kell, h Blay elhiggye

Vilepechora: az igaz

DrekNagyur: épp most mondtam a dagadt disznó Szivellának, h „szépségem”

Vilepechora: roflmao te pöcs

DrekNagyur: de belement, h nem mondja meg, honnan van a cucc

Vilepechora: kib csodálatos

Vilepechora: gondolod h Falfeher mondja majd Morehouse-nak?

DrekNagyur: ha van egy kis esze, nem

DrekNagyur: na a kanóc ég, boáá!

Vilepechora: lol hát ha ez bejön…

6

Hírneved? Piha! Mutasd, miként
Véd vihartól éjnek évadán,
Hogy tart meg indát szőlő vánkosán,
Lesz eső tikkadt virág homlokán, Vagy szerelmes szó?
Hírnév? Mit sem ér!

FELICIA HEMANS:
Properzia Rossi

Január utolsó péntek délutánja a közös íróasztalnál érte Robint a kis Denmark Street-i irodájukban. Csak próbálta elütni az időt, mielőtt elindult volna megnézni egy lakást Actonban, és a Cukros-dossziét olvasgatta. Kintről, az utcáról, nagy zaj szűrődött be: a Charing Cross Road környékén továbbra is óriási építkezések zavartak össze mindent, így az irodába csak pallókon át lehetett eljutni a légkalapácsok és a füttyögő munkások között. Ebben a hangzavarban Robin nem is a kinyíló üvegajtó hangjából tudta, hogy lehetséges új ügyfél érkezett, hanem abból, hogy megcsörrent az asztalon a telefon.

Felvette, és Pat baritonja szólt bele:

– Üzenet Mr. Strike-tól. Ráérne kimenni Gatesheadbe most szombaton?

Ez kódolt értesítés volt. Mióta előző évben megoldottak egy réges-rég kihűlt ügyet, amely után a sajtóban megint írtak róluk néhány igen hízelgő cikket, két kimondottan excentrikus ügyfél is besétált hozzájuk csak úgy. Az első egy nyilvánvalóan elmebeteg nő volt, és nekiállt könyörögni Barclay-nak (a nyomozók közül egyedül ő volt bent éppen), hogy segítsen bebizonyítani: a kormány figyeli őt a gatesheadi lakása szellőzőrácsán keresztül. A másik, egy alaposan kitetovált, némileg megszállottnak tűnő férfi, fenyegetni kezdte Patet, amikor az közölte, pillanatnyilag egyetlen nyomozó sem tudja felvenni a részleteket a szomszédjáról, aki a férfi szerint biztosan egy ISIS-sejt terroristája. Szerencsére Strike épp akkor ért be, amikor a férfi felkapta Pat tűzőgépét, és minden jel szerint hozzá akarta vágni. Azóta Strike ragaszkodott hozzá, hogy Pat zárja be a külső ajtót, ha egyedül van az irodában, és megegyeztek ebben a kódolt üzenetben, ami alapvetően annyit jelentett: „egy dilis van itt.”

– Fenyegető? – kérdezte halkan Robin, és becsukta a Cukros-dossziét.

– Ó, dehogy – felelte Pat higgadtan.

– Elmebeteg?

– Talán egy kicsit.

– Férfi?

– Nem.

– Kérte már, hogy távozzon?

– Igen.

– Strike-kal akar beszélni?

– Nem feltétlenül.

– Jól van, Pat, beszélek vele. Mindjárt kijövök.

Robin letette a telefont, visszacsúsztatta a Cukros-dossziét a fiókba, és már ment is az ajtóhoz.

Pat íróasztalával szemben, a kanapén vállig érő, rendetlen barna hajú fiatal nő ült. Robin azonnal felfigyelt egy-két furcsaságra rajta. Első ránézésre leginkább elhanyagolt, akár egyenesen ápolatlan benyomást keltett. Régi bokacsizmát viselt, amelyre ráfért volna már egy sarkalás, a szeme csak nagy sietve volt kihúzva, sőt, úgy tűnt, mint amit előző nap csináltak, és az inge olyan rémesen gyűrött volt, hogy az is lehet, hogy abban aludt. Csakhogy a kanapén mellette várakozó Yves Saint Laurent-táska (hacsak nem hamis) több mint ezer fontot ért, hosszú, fekete gyapjúkabátja pedig vadonatújnak és jó minőségűnek tűnt. Robint meglátva kicsit elállt a lélegzete, majd még mielőtt a lány bármit mondhatott volna, megszólalt:

– Kérem, ne dobjon ki! Kérem! Nagyon, nagyon muszáj magával beszélnem. Kérem!

– Jól van, jöjjön be – felelte Robin kis habozás után. – Pat, megmondaná Strike-nak, hogy tudok menni Gatesheadbe?

– Hmm – bólintott Pat. – Hát én nem mentem volna.

Robin félreállt, hogy a fiatal nő bemehessen a belső irodába, majd Pat felé fordulva némán azt tátogta: „húsz perc!”

Ahogy becsukta a belső ajtót, feltűnt neki, hogy a nő haja hátul kicsit össze van gubancolódva, mintha napok óta nem fésülködött volna, viszont a kabátja nyakánál kilógó címke szerint a ruhadarab Alexander McQueen.

– Ez valami kódolt üzenet volt? – fordult vele szembe a nő. – Ez a Gateshead-izé?

– Nem, dehogyis – hazudta Robin megnyugtató mosollyal. – Foglaljon helyet!

Robin visszaült az asztal mögé, a nő pedig vele szemben foglalt helyet. Nagyjából Robinnal egyidősnek nézett ki. Kócos haja, rossz sminkje és savanyú képe dacára valami fura módon mégis vonzó tudott lenni. Szögletes arca sápadt, ajka elég vastag, a szeme pedig lenyűgöző borostyánszínű. A kiejtéséből ítélve londoni lehetett. Robin egy apró, homályos tetoválást is észrevett az egyik ujjpercén, egy fekete szívet, ami úgy nézett ki, mintha ő maga csinálta volna. Minden körme tövig rágva, és a jobb mutató- és középső ujja meg is volt sárgulva. Összességében a jövevény olyasvalaki benyomását keltette, akinek nem mennek túl jól a dolgai, és épp az imént rohant ki valami gazdag nő lakásából annak kabátjával és táskájával.

– Gondolom, nem gyújthatok rá? – kérdezte a nő.

– Sajnos, nem, nemdohányzó…

– Nem baj – legyintett. – Van rágóm.

Kotorászni kezdett a táskájában. Először egy barna kartondossziét szedett elő, teli papírokkal. Miközben rágót próbált kirázni a csomagból, a táskát a térdén egyensúlyozva, a dossziéval a kezében, a papírlapok kicsúsztak belőle, és szétterültek a padlón. Amennyit Robin látott belőlük, kinyomtatott tweetek és kézzel írt jegyzetek sorakoztak rajtuk.

– Francba, bocsánat – nyögte ki elálló lélegzettel a nő, felmarkolta a lapokat, és visszadugta a dossziéba. Azt meg a táskájába, és miután bekapott egy rágót, megint felegyenesedett. Most még zaklatottabbnak látszott, a kabátja csúnyán összegyűrődött, és úgy szorította a táskát az ölében, mintha szökni próbáló állatka lenne.

– Maga Robin Ellacott, ugye?

– Igen – bólintott Robin.

– Reméltem, hogy maga lesz itt, olvastam magáról az újságban – mondta a nő. Robint ez meglepte. Az ügyfelek általában Strike-kal akartak beszélni. – A nevem Edie Ledwell. Az a nő kint azt mondta, nincs kapacitásuk még egy ügyfelet…

– Attól félek, pontosan így…

– Tudtam én, hogy nyilván nagyon keresettek, de… tudok fizetni! – vágott közbe a nő, és a hangjába valami fura meglepetés is vegyült. – Tényleg tudok, megengedhetem magamnak, és… hát, hogy őszinte legyek, kétségbe vagyok esve!

– Valóban teli vagyunk, attól tartok – kezdte Robin. – Van várólis…

– Kérem, csak hadd mondjam el, miről van szó! Elmondhatnám? Kérem! És akkor, talán, még ha nem is tudják… megcsinálni… talán tanácsolhat valamit, hogy… hogy… vagy ajánlhat valakit, aki segíthet. Kérem!

– Rendben van – mondta Robin, mert ez felkeltette a kíváncsiságát.

– Oké, szóval… hallott már A koromfekete szívről?

– Ööö… igen – felelte meglepetten Robin. Az unokahúga, Katie említette a rajzfilmet egy este vacsoránál, Zermattban. Katie a szülés utáni szabadsága idején látta A koromfekete szívet, ami teljesen elvarázsolta, bár mintha nem lett volna benne biztos, tényleg vicces-e, vagy csak egyszerűen fura. – A Netflixen megy, nem? Én nem néztem.

– Oké, mindegy, ez nem számít – vágta rá Edie. – A lényeg, hogy az expasimmal csináltuk együtt, és hogy sikeres lett, vagy mi – mintha valahogy feszülten mondta volna ki a „sikeres” szót –, és lehet, hogy filmes szerződés is lesz, de ez csak azért fontos, mert… jó, ahhoz nem fontos, amit ki akarok deríteni, de azért fontos, hogy tudja, mert ebből látszik, hogy tényleg tudok fizetni.

Mielőtt Robin bármit szólhatott volna, Edie sietve folytatta:

– Szóval, két rajongónk, most már néhány éve… hát gondolom, lehet őket rajongónak hívni, vagy legalábbis azok voltak eredetileg, szóval ez a két rajongó csinált egy netes játékot a figuráinkra alapozva. Senki sem tudja, ki ez a kettő, akik a játékot csinálták. Az Anomie és a Morehouse neveket használják. A legtöbbet Anomie szerepel, neki van nagy követőtábora a neten. Vannak, akik szerint Anomie és Morehouse ugyanaz a személy, de én nem t’om, ez igaz-e. Szóval, Anomie… – nagy levegőt vett –, ez a pasas, mert biztos vagyok benne, hogy férfi, szóval azt tűzte ki célul, hogy… hogy…

Hirtelen elnevette magát, de valami teljesen vidámság nélküli kacajjal. Akár fájdalomkiáltás is lehetett volna.

– Hogy a lehető legjobban megkeserítse az életemet. Egészen… hogy minden egyes nap… hogy sosem áll le, sosem hagy békén. Akkor kezdődött, amikor adtunk egy interjút Joshsal, és megkérdezték, láttuk-e Anomie játékát, és hogy bírjuk-e. Mi meg, és ezt nehéz elmagyarázni, a rajzfilmben van egy Drek nevű figura, érti? Én most már kurvára szeretném, ha nem lenne benne ez a Drek, de ahhoz már késő. Mindegy, szóval a sztorinkban Drek ráveszi a többi szereplőt egy játékra, de folyton új szabályokat talál ki, és mindig mindenki megszívja, kivéve őt. Ez az ő játéka igazából egyáltalán nem játék, nincs benne logika, csak annyi, hogy szívatja vele a többi szereplőt. Szóval megkérdezték az interjúban, hogy ismerjük-e Anomie és Morehouse játékát, én meg mondtam, hogy igen, de hogy a mi filmünkben ez a játék nem is játék igazából. Inkább valami metafora… elnézést, ez biztos olyan hülyén hangzik, de hát ezzel kezdődött, ugye, hogy azt mondtam, Anomie játéka igazából nem ugyanaz, mint Dreké a rajzfilmben. Mindegy, szóval Anomie teljesen bekattant, amikor kikerült az interjú. Elkezdett folyamatosan engem támadni. Azzal jött, hogy ők minden szabályt egyenesen Drektől vettek át a filmből, szóval mi a faszt akarok én, mit mondom, hogy nem ugyanaz? És egy csomó rajongó egyet is értett vele, hogy én azért fikázom a játékot, mert az ingyenes, és le akarom lövetni, hogy csinálhassak hivatalos Drek-játékot, és kaszálhassak vele. Gondoltam, majd elül az egész, de nem, egyre rosszabb és rosszabb lett. Nem is tudom… ez már túlmegy minden… Anomie kirakott a netre egy képet a házamról! Elhitette mindenkivel, hogy prostituált voltam, amikor nem volt pénzem. A halott anyámról küldözgetett nekem nyilvánosan képeket, hogy én hazudtam a haláláról. A rajongók meg beveszik az egészet, és ők is nekem esnek, olyasmikért, amiket nem is csináltam, nem is mondtam, és nem is gondolok! De egyébként olyanokat is tud rólam, amik igazak, és amiket nem tudhatna. Tavaly… – Robin látta, hogy Edie keze megremeg a drága táska pántján –, tavaly megpróbáltam megölni magam.

– Annyira saj… – kezdte Robin, de Edie csak türelmetlenül legyintett: nyilván nem kért az együttérzésből.

– Alig tudott róla valaki, de Anomie igen, még mielőtt benne lett volna a hírekben. Még azt is tudta, melyik kórházba vittek. Írt róla a Twitteren, hogy csak színlelés az egész, azért csináltam, hogy a rajongók sajnáljanak. Mindegy, szóval múlt vasárnap… – folytatta Edie, és már a hangja is remegett –, Josh, na ő az, akivel együtt csináltuk A koromfekete szívet, mondtam, hogy mi együtt… együtt voltunk, aztán szakítottunk, de a rajzfilmet még mindig együtt csináljuk, szóval Josh felhívott, hogy azt hallotta, hogy én vagyok Anomie, hogy én zaklatom magamat a neten, én találok ki hazugságokat magamról, csak hogy rám figyeljenek meg sajnáljanak. „Ki mondja ezt?”, kérdeztem tőle, de nem akarta megmondani, csak annyit, hogy „ezt hallottam”. És hogy azt akarja, mondjam meg kerek perec, hogy ez nem igaz. Mondtam, hát hogy gondolhatod akár egy kibaszott másodpercre is, hogy igaz lehet?

Edie ekkorra már szinte kiabált.

– Rá is tettem a telefont, de visszahívott, tovább veszekedtünk, és már majd’ két hete, és még mindig elhiszi ezt a szart, és nem tudom meggyőzni, hogy…

Kopogás hallatszott az ajtó felől.

– Igen? – szólt ki Robin.

– Kérnek kávét? – kérdezte Pat a résnyire nyitott ajtón. Először Robinra, majd Edie-re pillantott. Robin tudta, hogy Pat csak meg akart róla győződni, hogy nincs semmi gond, miután hallotta Edie felemelt hangját.

– Én nem, köszönöm, Pat – felelte Robin. – Edie?

– Én… nem, kösz – mondta Edie, Pat pedig becsukta maga mögött az ajtót.

– Szóval, tegnapelőtt – folytatta a történetet Edie – megint beszéltünk Joshsal, és ezúttal azt állította, hogy van nála egy dossziényi „bizonyíték” – a két kezével idézőjeleket mutatott a levegőben –, ami bizonyítja, hogy valójában én vagyok Anomie.

– Az az…? – mutatott Robin a nő ölében szorongatott táskába, amelyben ott lapul a kartondosszié.

– Nem, ez csak mindaz, amit Anomie írt rólam Twitteren… én nem hiszem, hogy ez az állítólagos kurva dosszié Joshnál létezik egyáltalán. Mondtam neki: „honnan szerezted?” És nem volt hajlandó megmondani. Be volt tépve… – nézett fel Edie. – Egy csomó füvet szív. Megint rátettem a telefont. Tegnap egész nap csak így járkáltam fel-alá és… mégis miféle kibaszott bizonyíték lehet, hogy én vagyok Anomie? Ez egyszerűen kurvára nevetséges!

Megint szinte kiabált már, aztán megtört a hangja. A borostyánszín szemekből már patakzottak a könnyek. Ahogy próbálta őket letörölni, széles, szürke csíkokat húzott a szemfestékéből az arcára, a halántékára.

– A barátom munkában volt, én meg csak… annyira kibaszottul kétségbeestem, aztán azt gondoltam, hát csak egyféleképpen vethetek ennek véget. Ki kell derítenem, kicsoda valójában Anomie. Mert szerintem én tudom is. A neve Seb Montgomery. A művészeti suliba járt Joshsal. Josht kirúgták, de Sebbel továbbra is haverok maradtak. Seb még segített is animálni A koromfekete szív első néhány részében. Jó animátor, de aztán később már nem volt rá szükségünk, és tudom, hogy mikor kezdett gyűlni a nagy rajongótábor, már mérges volt emiatt, és engem hibáztatott. Az igaz, hogy olyan nagyon sosem bírtam, de nem én csesztettem Josht, hogy rúgjuk ki, egyszerűen már nem volt rá szükség. Seb és Josh még mindig haverok, Josh meg bárkinek elmond bármit, semmilyen gátlása sincs, különösen ha be van rúgva vagy beszívott, márpedig általában úgy van, és így tudhatja Seb azt a sok személyes dolgot, amit Anomie tud rólam, na de ami bizonyítja is, hogy Seb az… – mondta Edie, és a keze már el is fehéredett, úgy szorította a táskája pántját –, az az, hogy Anomie valami olyat is tud, amit én kizárólag Sebnek mondtam el. Mert, tudja, van a filmben egy másik szereplő…

Robin ugyan őszintén együttérzett a hívatlan vendéggel, de lopva mégis az órájára pillantott. Csak teltek a percek, és őt várta az a lakás Actonban.

– Úgy hívják, Falfehér, aki egy szellem, egy lány, és na ő aztán egy kurva csomó bajt okozott még… de ez most nem érde… az a lényeg, hogy egy este a kocsmában elmeséltem Sebnek, hogy Falfehér figurájában van egy-két dolog, amit egy volt lakótársamról mintáztam. És egy hónapja Anomie kiírta ezt is, még a lakótársam nevét is! Fel is hívtam Sebet. Kérdeztem tőle, „kinek mondtad el azt a dolgot Falfehérről meg Shereece-ről?” Ő meg úgy tett, mintha nem is emlékezne, hogy elmondtam. De hazudik. Tudom, hogy Seb Anomie, tudom, hogy ő az, és muszáj bebizonyítanom, muszáj, nem bírom ezt tovább! Fél éve – folytatta Edie, pedig Robin már szólt volna közbe – én magam is regisztráltam a játékba, hogy megnézzem, milyen belülről. Tényleg csoda szépen néz ki, akárki is animálta, hát az biztos, hogy tehetséges, de amúgy játéknak annyira nem jó, inkább valami animált chatszoba. Egy csomó rajongó jár be oda, csak hogy engem szapuljanak, legalábbis úgy vettem ki. Próbáltam kérdezgetni a többi játékostól, kicsoda Anomie, és hogy tudnak-e róla bármit. De valaki biztos leadta a drótot, hogy túl sokat kérdezősködöm, mert kitiltottak. Tegnap éjjel alig bírtam aludni, ma reggel meg felébredtem, és az volt a fejemben, hogy muszáj csinálnom valamit, mert nem bírom ezt tovább. Profi nyomozóra van szükségem, és ezért…

– Edie! – Robinnak sikerült végre közbeszólnia. – Teljesen megértem, miért akarja kideríteni, kicsoda Anomie, és együtt is érzek magával, de…

– Kérem! – Robin szavai hallatán Edie mintha összezsugorodott volna a nagy kabátban. – Kérem, segítsen! Már ott tartok, hogy kifizetek bármit!

– Mi nem foglalkozunk olyasmivel, amilyen munkára itt szükség lehet – fejezte be a mondatot Robin. Így is volt. – Szerintem magának olyan kell, aki kibernyomozásra specializálódott, mi meg sosem csináltunk ilyet. És nincs is…

– El sem tudja képzelni, milyen érzés, hogy nem tudom, ki az, hogy nem tudom, miért utál ennyire! Ahogy beszél… Josht kedveli, de engem gyűlöl. Szerintem azt gondolja magáról, ő az igazi… mit tudom én… szerintem meg van győződve róla, hogy neki kellene irányítani A koromfekete szív minden dolgát, dönteni a sztorikról, feltételeket szabni a filmstúdiónak, kiválogatni az összes szinkronhangot… na, így viselkedik, mintha neki kellene irányítania, én meg csak valami kellemetlen… valami kellemetlen élősködő lennék, aki valahogy véletlenül odakerült ebbe a dologba, amit ő ennyire szeret.

– Figyeljen – mondta Robin kedvesen –, megadom magának két másik nyomozóiroda nevét, akik talán segíthetnek, mert úgy gondolom, mi nem felelünk meg erre a feladatra.

Leírta Edie-nek a neveket, és átadta neki a cédulát.

– Köszönöm… – nyögte ki halkan Edie. Remegett a kezében a papír, ahogy lenézett rá és elolvasta az ajánlott irodák nevét. – Én szerettem… úgy szerettem volna, ha maga segít, de gondolom, ha nem tud…

A cédulát a táskájában dugta, Robin pedig külön erőfeszítéssel nem szólt rá, hogy el ne veszítse, pedig ez nagyon is valószínűnek látszott. Edie-nek fel is tűnt, hogy Robin a táskáját nézi, egy kicsit fel is emelte az öléből.

– Még csak egy hónapja van meg – mondta, és megfordította, hogy Robin is lássa a sötét foltokat a vörös bőrön. – Szétment a tollam. Szarul megy, hogy rendben tartsam a dolgaimat. Azért vettem, mert azt mondtam magamnak, igenis megérdemlem, merthogy sikeresek vagyunk… Ha-ha-ha! – nevetett keserűen. – Kurvára sikeresek, ja!

A táskát szorítva felállt, és Robin is felállt vele szemben. Az irodai világítás éles fényében Edie még sápadtabbnak tűnt, és amikor Robin elindult felé, hogy kikísérje az ajtón, hirtelen látta, hogy amiről azt hitte, kosz vagy elkent smink Edie nyakán, az igazából egy véraláfutás.

– Mi történt a nyakával?

– Tessék? – nézett rá Edie.

– A nyaka – mutatott rá Robin. – Véraláfutásos.

– Ó!

Edie odakapta a kezét.

– Á, ez semmiség. Csak ügyetlen vagyok. Mint talán észrevette.

Pat hátrafordult az asztalától, ahogy kiléptek a belső iroda ajtaján.

– Van itt vécé, amit használhatnék? – érdeklődött feszült hangon Edie.

– Kint a lépcsőházban, az ajtó mellett – bólintott Robin.

– Á. Hát, akkor… viszlát.

Nyílt és csukódott az üvegajtó. Edie Ledwell távozott.

7

Még mindig menekül, az éhes kopók háta mögött
mind vadabbul tépik őt,
Még mindig menekül, és a vadászo
mind inkább nyomába érnek…

AMY LEVY:
Fuss a halálodért

– Ez meg mi volt? – érdeklődött reszelős hangján Pat.

– Azt akarta, hogy találjuk meg, ki zaklatja a neten – felelte Robin.

Ugyan valóban nem tudtak volna új ügyféllel foglalkozni, és a nyomozóiroda tényleg nem kibernyomozásra specializálódott, Robin igazából szerette volna elvállalni Edie Ledwell ügyét. Minél sikeresebbek lettek, annál nagyobb arányban jelentek meg az ügyfeleik közt ellenszenves emberek. Persze, akik házastársi hűtlenségre vagy árulásra szerettek volna bizonyítékot találni, eleve bizonyos nyomás alatt éltek, de néhány újabb ügyfelük – különösen a South Audley Street-i milliárdos – a közelmúltban kezdett úgy viselkedni Robinnal, mintha csak valami cseléd lenne. Edie Ledwell pedig teljesen őszintén azzal kezdte, „reméltem, hogy maga lesz itt”, és ez megérintette Robint. Az üvegajtón túlról behallatszott a vécétartály hangos zaja a szomszédos mosdóból, majd látta is Edie fekete kabátjának sötét foltját az ajtón keresztül, hallotta a lépteit, ahogy döngött alatta lefelé a vaslépcső.

– Elküldte? – krákogta Pat, miután szívott egy nagyot az elektromos cigarettájából.

– Muszáj volt – válaszolta Robin, és a konyhasarok felé indult. Még épp volt ideje egy csésze teára, mielőtt indulnia kéne Actonba.

– Remek – nyugtázta Pat, és gépelt tovább. – Hát nekem nem tetszett.

– Miért nem? – fordult vissza Robin érdeklődve az irodavezető felé.

– Hisztis picsa, ha engem kérdez. A haja is milyen, fésülködnie kéne!

Robin már megszokta, hogy Pat rendíthetetlen véglegességű, sommás ítéletei nagy részben az emberek kinézetén alapulnak, kisebb részben pedig felületes hasonlóságaikon Pat régebbi ismerőseihez, és meg sem próbált ellentmondani neki.

– Kér teát? – kérdezte inkább, mert felforrt a víz.

– Remek, köszönöm! – Pat szájában fel-alá járt az elektromos cigaretta, ahogy csak gépelt tovább rendületlenül.

Robin csinált egy csészével mindkettőjüknek, majd visszament a belső irodába, becsukta az ajtót, és leült a nagy íróasztalhoz. Szórakozottan bámulta a Cukros-dossziét egy-két másodpercig, majd félretolta, bekapcsolta a számítógépet, és bepötyögte a Google-be, hogy „koromfekete szív animáció”.

Indie rajzfilmsorozat fanatikus rajongótáborral…, kirobbanó siker…, A YouTube-ról Hollywoodba: szeretni fogják A koromfekete szívet a mozikban is?

Robin megnyitotta a YouTube-ot, megkereste a sorozat első részét, és elindította.

Hátborzongatóan csilingelő zongora szólalt meg a kavargó animált ködben, amely lassan eloszlott, és sírkövek tűntek fel mögötte a holdfényben. Aztán a kamera megindult a borostyánnal benőtt kőangyalok között, míg fel nem tűnt a sírok közt egy ragyogóan fehér, áttetsző női alak.

– Szomorúúú, olyan szomorúúúú – sóhajtott a szellem, és bár egyszerű vonalakkal volt megrajzolva az arca, mégis furán vészjóslónak látszott rajta a kis mosoly.

Elfordult és ellebegett a sírok között, majd el is tűnt a sötétben. A kép előterében közben valami csillogó és fekete tört elő a földből szörnyűséges cuppogással. A néző felé fordult, és Robin már látta, hogy egy koromfekete emberi szív az, ártatlan, mosolygó arca teljes ellentétben áll a tökéletesen groteszk külsejével. Távolról hallotta, hogy ismét nyílt az üvegajtó kint; a szív integetett az egyik elvágott artériájával, és valami gyerekműsor bemondójának vidám hangján rákezdett:

– Heló! Kőszivi vagyok. Itt lakom a Highgate temetőben a barátaimmal. Gondolom, csodálod, miért nem lettem az enyészeté…

Kopogtak a belső iroda ajtaján, aztán választ sem várva belépett Midge.

– …hát azért nem, mert gonosz vagyok!

– Ó, bocs – mondta Midge. – Azt hittem, ma délután nem vagy. Kellene a…

Hirtelen elhallgatott, megkerülte Robint, és lenézett a képernyőre, ahol Kőszivi épp a sírok közt ugrabugrált, és bemutatta a sok különböző figurát, akik a földből előbújva csatlakoztak hozzá.

– Na ne viccelj! – szólalt meg Midge döbbent arccal. – Ne má’ te is?

Robin lenémította a rajzfilmet.

– Hogy érted, hogy „én is”?

– Az exem kurvára rá volt kattanva erre a kibaszott sorozatra! De hát szar! Mint amit be-LSD-zve talál ki az ember.

– Én sosem láttam még – felelte Robin. – Az egyik alkotója épp most járt itt, szeretett volna felfogadni minket egy munkára.

– Kicsoda, az a Hogyishívják Ledwell?

– Igen – bólintott Robin. Meglepte, hogy Midge kapásból tudta a nevét.

Midge rögtön értette, mit jelent Robin arckifejezése.

– Beth utálta – mondta magyarázatként.

– Komolyan? Miért?

– Gőzöm sincs – vont vállat Midge. – A rajongói tiszta toxikusak. Jáccatok má’, boáá! – tette hozzá valami vinnyogásszerű hangon.

– Tessék? – Robin majdnem elnevette magát.

– Ez az egyik nagy benyögés benne. A sorozatban. Beth mindig ezt mondta, ha valamit nem akartam csinálni. Jáccál má’, boáá! Kikúrt röhejes! Még azt a szar játékot is tolta, a neten.

– Amit Anomie csinált? – kérdezte érdeklődve Robin.

– Gőzöm sincs, ki csinálta. Gyerekes lófasz – válaszolta Midge, és elvette az asztalról a Cukros-dossziét. – Ezt elvihetem? Bele kell raknom jegyzeteket.

– Nyugodtan.

Midge kiment, Robinnak pedig megcsörrent a telefonja: Strike hívta. Megállította a különben is lenémított rajzfilmet.

– Hahó!

– Hahó! – köszönt Strike. Úgy tűnt, valami forgalmas helyen lehet, Robin hallotta is az autókat a háttérben. – Bocs, tudom, hogy ma délután nem vagy…

– Semmi baj – nyugtatta meg Robin. – Még bent vagyok az irodában. Hatra megyek egy lakást megnézni Actonba, úgy gondoltam, nincs sok értelme hazamenni előtte.

– Á, oké – felelte Strike. – Azt akartam kérdezni, nem tudnánk-e cserélni holnap délután? Nekem jobb lenne a Sloane Square-t csinálni, mint a Camdent.

– Persze, jó lesz – hagyta rá Robin. A képernyőn ott volt előtte a fekete szív mozdulatlanná dermedve, és épp egy mauzóleum sötét kapujára mutatott.

– Köszi szépen – mondta Strike. – Minden rendben? – kérdezte még, mert mintha valami furcsát hallott volna Robin hangjában.

– Persze, csak… volt egy Gatesheadünk épp az előbb. Vagyis Pat ítélte meg úgy, hogy Gateshead. De igazából nem volt az. Hallottál te már A koromfekete szívről?

– Nem. Mi az, valami kocsma?

– Egy rajzfilm. – Robin újra elindította a videót. Még mindig le volt némítva: Kőszivi most rémülten hátrált a sírbolt kapuján lassan kilépő alak elől. Magas volt, kétrét görnyedt, fekete köpenyt viselt valami eltúlzottan stilizált, csőrre emlékeztető arccal. – Az egyik készítője azt akarta, hogy nyomozzunk le egy rajongót, aki a neten zaklatja.

– Hű – felelte Strike. – És mit mondtál neki?

– Hogy nincs rá kapacitásunk, de a Patterson iroda és McCabes is csinál kibernyomozást.

– Hmm. Hát nem örülök, hogy munkát küldünk Pattersonnak.

– Szerettem volna segíteni neki! – mondta Robin talán egy kicsit védekezőn. – Eléggé kivolt.

– Hát, így megy ez. Na, köszi a cserét, jövök eggyel!

Mikor Strike letette, Robin visszakapcsolta a rajzfilmre a hangot. Nézte még egy percig, de nem nagyon értette. Lehet, hogy kimaradt minden fő sztorielem, amíg le volt némítva, de úgy általában egyet kellett értenie Midge-dzsel: azon felül, hogy gyönyörűen volt megrajzolva és animálva, az egész leginkább valami drogos lidérces álomra emlékeztetett.

Már épp kikapcsolta volna a gépet, amikor ismét bekopogott Pat, majd be is lépett az ajtón.

– Ez volt a mosdóban – emelte fel a barna kartondossziét. – Biztos az a rendetlen lány hagyta ott. A tartály tetején találtam.

– Ó! – vette át a dossziét Robin. – Értem… hát, lehet, hogy majd visszajön érte. Ha meg nem, keresünk egy címet, hogy hová küldhetjük el neki. Nem tudna gyorsan utánanézni, Pat, nincs-e neki ügynöke vagy valami? A neve Edie Ledwell.

Pat szusszant egyet, ami nyilván azt jelentette, attól sem kedvelte meg jobban Edie Ledwellt, hogy itt felejtette a dossziéját, és kiment.

Robin megvárta, amíg becsukódik az ajtó, csak azután nyitotta ki a dossziét. Edie kinyomtatta Anomie jó néhány tweetjét, és meg is jegyzetelte őket jellegzetesen lendületes, szép írásával.

Anomie-t több mint ötvenezren követték a Twitteren. Robin nekiállt átfutni a tweeteket, amik, mivel a papírok kiestek a dossziéból, nem időrendben követték egymást.

Anomie

@AnomieJatekmester

Akik beveszik Teledwell szomorú meséit arról, milyen szegény is volt, jó, ha tudják, ha gazdag bácsikája a 2000-es évek elején kétszer is nagyobb összeget adott neki. #KamuLedwell

22:30 2013. 04. 26.

A tweet alá Edie azt írta: Anomie vagy „Zsidi Teledwell”-nek hív, mert gyógyult bulimiás vagyok és nyilvánvalóan érdekel a pénz, vagy „Edie KamuLedwell”-nek, merthogy szerinte folyamatosan hazudok a múltamról és arról, mi inspirál. Az igaz, hogy a nagybátyám adott pénzt. Első alkalommal 200 fontot, másodszor meg 500 fontot. A második alkalom idején hajléktalan voltam. Ideadta a pénzt, és kijelentette, hogy mást nem tud tenni értem. Josh tud erről, és simán elmondhatta Sebnek.

Robin lapozott egyet:

Anomie

@AnomieJatekmester

Teledwell magában azon röhögcsél, ha főpicsa Falfehér figuráját egy Shereece Summers nevű volt fekete lakótársáról mintázta. Üssed csak, Zsidi!

3:45 2015. 01. 24.

Mondtam olyat Sebnek, hogy amikor Falfehér, a szellem figuráját raktuk össze, felhasználtam részleteket Shereece-ből, de másnak sosem említettem, hogy ő is benne volt a szereplőben.

A következő tweet:

Anomie

@AnomieJatekmester

Érdekes hírek a játék rajongóinak. #ZsidiTeledwell talán utálja a MI játékunkat, de kiderült, h másféle játszadozásban meg profi #játszadozás

Max R @mreger#5
Nem vagyok rá büszke, de még 2002-ben fizettem @EdLedRajzol-nak egy szopásért

16:21 2012. 04. 13.

Ez az egyik kedvenc módszere, írta ide Edie. Ráveszi a többi gyűlölködőt, akikkel jóban van, hogy végezzék csak el a piszkos munkát helyette, találjanak ki mindenfélét, amit tovább oszthat, és így nem lehet őt jelenteni, hogy hazugságokat állít.

Anomie

@AnomieJatekmester

Hallom, Edie Ledwell „öngyilkosságot kísérelt meg”. Az ügynöke nem kommentálja

Tud bárki bármit?

22:59 2014. 05. 24.

Anomie

@AnomieJatekmester

A forrásom szerint a Kensington kórházba vitték.

Állítólag túladagolás

23:26 2014. 05. 24.

Ez alá Edie a következőt írta: Anomie órákon belül tudomást szerzett erről. Én azt hittem, egyes-egyedül Josh tudta.

Anomie

@AnomieJatekmester

Hmmmmm…

Johnny B @jbaldw1n1>>
válasz @AnomieJatekmester felhasználónak

hát az fura, mert a húgom ott dolgozik a kórházban, és látta, hogy nevetgélve ment be a saját lábán

01:16 2014. 05. 25.

Hazugság. Nem sétáltam be a kórházba. Nem is emlékszem rá, hogy kerültem oda, öntudatlan voltam. Ez a Johnny megint egy kis barátja, aki nyomja helyette a hazugságokat.

Anomie

@AnomieJatekmester

?

Sally Anne Jones @SAJ345_>

válasz @AnomieJatekmester felhasználónak

Nem azért, h viccelődjek, de az a kórház egy csomó plasztikai beavatkozást csinál. Gondolom, kiadtak volna egy közleményt, ha túladagolt volna?

01:09 2014. 05. 25.

Ez a Sally Anne egy hamis fiók, aznap este regisztrálták, és soha többet nem írt semmit. Azóta mondogatják, hogy megcsináltattam az orromat.

Ez alatt reakciók sorakoztak Ledwell öngyilkossági kísérletére:

Max R @mreger#5

válasz @AnomieJatekmester felhasználónak

Sztem hülyeség. Csak bement megcsináltatni azt a k nagy orrát #orrgate

Lepine Tanítványa @LepineTan1tvanya

válasz @AnomieJatekmester felhasználónak

Nem lakik ott vki a kórház közelében? Könnyen le lehetne fotózni, mikor kijön #orrgate

Algernon Gizzard Esq @Gizzard_Al

válasz @AnomieJatekmester felhasználónak

azért knagy lenne ha belehalna egy elbaszott orrműtétbe

TotemállatomDrek @jaccadDrekjatekat

válasz @Gizzard_Al @LepineTan1tvanya @AnomieJatekmester felhasználóknak

Zozo @koromsziv28

válasz @AnomieJatekmester felhasználónak

Ne röhögjetek már ezen . mi van ha igaz .

Laura May @Majus_virag*

válasz @AnomieJatekmester felhasználónak

ha tényleg megpróbálta megölni magát nem oké amit nyomtok

Andi Reddy @ydderidna

válasz @Majus_virag* @AnomieJatekmester felhasználóknak

lett volna közlemény ha tényleg megpróbálta volna

#önsajnáltatás

Robin az órájára pillantott: ideje indulni, ha meg akarja nézni azt a lakást Actonban. Becsukta a dossziét, és az üres teáscsészéjével együtt kivitte a külső irodába. Midge a kanapén üldögélt, és szorgosan írogatta a jegyzeteit a Cukros-dossziéba.

– Csinál valami érdekeset ma este? – érdeklődött Pat, amikor Robin leakasztotta a kabátját az ajtó melletti fogasról.

– Megnézek egy lakást Actonban – felelte Robin. – És nagyon remélem, hogy jobb lesz, mint amit legutóbb láttam. Tiszta penész volt a fürdő plafonja, a mosdó meg épp csak le nem esett a falról. Az ingatlanos azt mondta, hogy „felújítandó”.

– Rohadt londoni ingatlanpiac – mormogta Midge fel se nézve. – Én is gyakorlatilag egy szaros dobozban lakok.

Robin elköszönt tőlük, és elindult. Lent, a Denmark Streeten hűvös volt. A metrómegálló felé sétálva azon kapta magát, a szembejövőket figyeli, nem látja-e meg Edie Ledwellt, aki mostanra talán észrevette, hogy elhagyta a dossziéját. De nem volt sehol.

Majdnem csúcsidő volt már. Robint zavarta valami, de nemigen tudta megmondani, mi az. Csak amikor a mozgólépcsőhöz ért, jött rá, hogy semmi köze sem Edie Ledwellhez, sem a rajzfilmjéhez.

Strike nem is volt beosztva ma estére, de akkor mégis hol tölti az éjszakát, hogy jobb lenne neki Enyves lakását figyelni a Sloane Square-en másnap délelőtt, mint Láb iskoláját Camdenben?

8

Önfeledt lány volt, vakmerő,
Sokszor nagyvonalú,
De nyelve néha, mint a kard
Vágott, és jött a bú.

CHRISTINA ROSSETTI:
Jessie Cameron

Nem is volt olyan könnyű megtalálni az éjszakai klub, a Nightjar bejáratát, ahová Strike aznap este igyekezett. Először el is ment a hétköznapi faajtó mellett a City Roadon, és vissza kellett sétálnia. Becsengetett, és megmondta a nevét, mire beengedték, és mehetett le a lépcsőn egy félhomályos, sötét faburkolattal és nyers téglafalakkal kialakított bárba.

Ez a hatodik találkája volt Madeline Courson-Milesszal. Minden korábbi együtt töltött estéjük is egy-egy londoni bárban vagy étteremben kezdődött, amelyet mindig Madeline választott, és a nő átalakított istállósoron lévő lakásában végződött Pimlicóban, ahol ketten éltek a fiával, Henryvel. Henry Madeline tizenkilenc éves korában született. Az apja, akihez a nő sosem ment hozzá, szintén tizenkilenc volt, amikor Madeline teherbe esett. Később sikeres belsőépítész lett, és Strike nagy elismeréssel figyelte, milyen barátságosnak tűnt még mindig a viszonyuk.

Miután Henry apjával szakított, Madeline hozzáment egy színészhez, majd el is vált tőle, mert az elhagyta az első nagyfilmje női főszereplőjéért. Strike határozottan más volt, mint a művészfélék, akikkel Madeline eddig találkozgatott, de a nyomozó nagy szerencséjére úgy tűnt, kimondottan élvezi ezt a másságot. Ami a tizenhat éves Henryt illeti, ő csak egy-egy szóval, nem kimondottan udvariasan válaszolgatott Strike-nak, ha összefutottak Madeline-nél. Strike nem vette a lelkére. Jól emlékezett rá, mit gondolt azokról a férfiakról, akiket az anyja hordott haza.

A nyomozónak tökéletesen megfelelt, hogy mindig az új barátnője válassza ki, hol találkozzanak. Mivel a munka már elég régen szinte teljesen kitöltötte az életét, nem nagyon tudta, hová érdemes menni Londonban esténként. Egyes exei, például a régi menyasszonya, Charlotte, mindig is elégedetlenek voltak a helyekkel, amelyeket megengedhetett magának, mostanában viszont volt elég pénze, hogy ne kelljen a számlák miatt aggódnia. Az egyetlen kifogása talán az lehetett, hogy Madeline mintha időnként megfeledkezett volna róla, hogy egy ekkora embernek nem elég a bárban kapható rágcsálnivaló egy munkával töltött nap után, így most is felkészült egy Big Mac és egy nagy sült krumpli elfogyasztásával, mielőtt elindult volna a Nightjarba. Madeline azt ígérte, jók az italok, és lesz élőzene.

Egy kétszemélyes asztalhoz kísérték, le is ült várni. Madeline általában legalább fél órát késett. Egy sikeres céget vezetett, a fő bemutatóterme és üzlete a Bond Streeten volt. Ékszereket adott el és bérbe jól ismert ügyfeleknek, köztük híres színészeknek és a királyi család tagjainak is. Strike kezdte megszokni, hogy Madeline teljesen felpörögve érkezik, és megszállott sebességgel beszél a legújabb munkahelyi gondjairól, aztán egy-két korty alkohol után felenged. Mindent a saját erejéből ért el, Strike-nak pedig tetszett, mennyire elkötelezett a munkája iránt, milyen szenvedéllyel veti magát bele, meg a sommás megjegyzései is mindazokról, akik a kiejtése vagy a származása miatt alábecsülték. Ráadásul még csoda szép is volt, és úgy tűnt, nagyon lelkes a szexért Strike-kal, és a hosszú hónapokig tartó kényszerű önmegtartóztatás meg a Ritz előtti pillanat után Robinnal a nyomozó önbecsülésének különösen jól jött mindez. Bár a barátai közül senkinek sem mondta, hogy találkozgat Madeline-nel, azért magában úgy fogalmazott, hogy próbál esélyt adni a dolognak.

– Még várok, köszönöm – mondta a rendeléséért érkező pincérnőnek, és a következő húsz percet az itallap tanulmányozásával töltötte. Figyelemre méltóan hosszú volt, és igen különleges italvariációkat kínált. A szomszéd asztalnál ülő párnak épp akkor hoztak ki két koktélt, és a pohár pereme mintha vattacukorral lett volna bevonva. Strike sokkal jobban örült volna egy pint Doom Barnak.

– Bébi, annyira sajnálom, hogy megint késtem! – hallotta végre Madeline hangját, ahogy kifulladva odaért az asztalhoz. Kék szarvasbőr miniruhát viselt és csizmát, és csodálatosan nézett ki, mint eddig mindig, amikor találkoztak. Becsusszant a Strike melletti székre, az egyik karját a nyaka köré fonta, és magához húzva szájon csókolta.

– Ügyvédekkel kellett találkozzak – mondta aztán. – Jéjzusom, kell egy ital! Megnézték a képeket, és ők is úgy gondolják, az Eldorádós picsák lenyúlták a terveimet. És másfél órán keresztül magyarázták nekem, hogy milyen nehéz is ezt bizonyítani, mintha nem tudnám azt nagyon jól, de hát gondolom, ha elmondják ugyanazt máshogy tízszer, addig is megy az idő, ők meg órára számláznak, szóval nyilván… még nem néztem meg, jöjjön majd vissza! – csattant fel a visszatérő pincérnő láttán. Az távozott. Madeline elvette a koktéllapot Strike-tól.

– Te mit iszol? Nekem valami erős kell… na, mit gondolsz, milyen a hely? Menő, mi? Na mit is igyak… vodkát, igen! Kérek egy Orka Puncsot. Most meg hol ez a lány?

– Épp most küldted el a francba – jegyezte meg Strike.

– A fenébe, udvariatlan voltam? Igen? Mert annyira rohadtul szar délutánom volt, még új biztonsági csávónk is van, és nagyon durván túl komolyan veszi magát, majdnem nem engedte be Lucinda Richardsont a boltba ma! Asszem, muszáj lesz neki adni egy listát, hogy ki kicsoda… á, itt van! – Madeline ezúttal mosolyogva nézett a pincérnőre, aki már kissé óvatosan közeledett. – Kaphatnék egy Orka Puncsot?

– És egy Torontót, legyen szíves! – tette hozzá Strike. A pincérnő rámosolygott, és távozott.

– Milyen napod volt? – érdeklődött Madeline, de még mielőtt a nyomozó válaszolhatott volna, az asztal alatt a combjára csúsztatta a kezét. – Bébi, kérdeznem kell tőled valamit, és kicsit aggódom is miatta. De szerintem inkább csak megkérdezem most, és túl leszek rajta.

– Már számítottam rá – felelte Strike komoly képpel. – Nem, nem modellkedem neked.

Madeline vonyítva felkacagott.

– Baszki, pedig fantasztikus lennél! Micsoda kurva jó reklám lenne, rakhatnék rád, mondjuk, egy tiarát… Nem, de azért vicces, hogy ezt mondod, mert… nézd, ezt már hamarabb elkezdtük szervezni, csak most aggaszt, hogy te mit szólsz hozzá… Charlotte Campbellről van szó.

– Mi van vele? – kérdezte Strike, és igyekezett szenvtelen hangon megszólalni.

Mivel Madeline épp Charlotte mostohatestvérével volt aznap este is, amikor megismerkedtek, Strike-ot nem lepte meg, hogy a nő meglehetősen jól informált az ő bonyolult, Charlotte-tal közös történetéről. De azért teljesen egyértelművé tette számára, mennyire barátságos a viszonyuk a volt menyasszonyával, mielőtt másodszor is találkára hívta volna Madeline-t. Azt is örömmel hallotta, hogy a két nő csak futólag ismeri egymást, csak mert Charlotte kölcsönzött Madeline-től ékszereket, és időnként összefutottak az olyan megnyitókon vagy koktélpartikon, amelyekre az ügyfelei rendszeresen jártak.

– Belement, hogy ő legyen az egyik modell az új kollekciómhoz, még tavaly… – mesélte Madeline, és figyelmesen várta Strike reakcióját. – Olyan furán éreztem magam, azért nem mondtam… négy modell lesz, megszereztük Alice de Bockot, Siobhan Vickeryt meg Constance Cartwrightot…

Strike-nak egyik név sem mondott semmit, és ezt Madeline le is olvasta az értetlen arcáról.

– Hát, és ők mind egy kicsit… Alice az a modell, akit bolti lopásért kaptak el, Siobhan meg akivel Evan Duffieldnek volt viszonya, amikor még nős volt… a kollekció neve Notorius, szóval olyan nőket akartam hozzá, akik, tudod… akik a pletykalapokban is vannak, fogalmazzunk így. Gigi Cazenove-t is akartam… – komorult el hirtelen Madeline –, azt a szegény lányt, aki…

– Aki felakasztotta magát szilveszterkor, igen – bólogatott Strike. Azóta utánaolvasott a dolognak. A huszonhárom éves popénekesnő nem olyan zenét csinált, amilyet ő valaha önszántából hallgatott volna, és a sajtóban megjelent hatalmas szemű, keskeny arcú képeiről Strike-nak egy riadt őzike jutott eszébe. A halála előtti hat hónapban egy környezetvédelmi jótékonysági szervezet szószólójaként is tevékenykedett.

– Pontosan. Akkor volt, hogy rázuhant minden szar a közösségi médiában, mint kiderült, minden alap nélkül, és gondoltam, olyan csodálatos kurvaanyátok lehetne ez mindenkinek, aki zaklatta, de… mindegy, szóval Charlotte belement, hogy modellkedjen, és elvileg jövő héten meg is csináljuk a képeket. De ha nem akarod, akkor gondolom, most még kirakhatom…

– Ne hülyéskedj már! – vágott közbe Strike. – Ez a te dolgod, szó szerint. Engem nem érdekel. Semmi közöm hozzá.

Nem örült épp a hírnek, de nem is lepte meg. Charlotte már akkoriban is modellkedett időnként, amikor együtt voltak, még írt is kisebb-nagyobb cikkeket a Vogue-nak és a Tatlernek. Ilyen az, amikor egy gyönyörű címlaplány, akinek különösebben nem kellene dolgoznia, csak úgy mégis csinálni akar valamit.

– Komolyan mondod? De tényleg komolyan? Mert tényleg kurva jól beleillene, és mind a négyen egyszerre, az határozottan nagy dolog lenne. Charlotte-ra ilyen hagyjámá-nyakörvet akarok rakni, rajta csiszolatlan smaragdokkal.

– Nyakörvet? – nézett nagyot Strike, mert erről a szóról csak a kutyák jutottak eszébe.

– Az egy ilyen vastag, nyakra szoruló fajta nyakék – nevetett Madeline megint, és ismét odahajolt egy csókért. – Jéjzusom, imádom, hogy le se szarod az ékszereket. Olyan kurva jó ez a változatosság kedvéért!

– Miért, a legtöbb férfit érdeklik az ékszerek?

– Hát meglepődnél… vagyis azt nem tudom, hogy érdeklik-e őket tényleg maguk az ékszerek, de a tervek és rajzok gyakran igen, vagy hogy mennyit érnek a kövek, vagy még véleményük is van… annyira elegem van, hogy minden férfinak muszáj elmondania a véleményét… vagy lehet, hogy csak az ügyvédekből van elegem. Hol az a hülye pincércsaj? Meghalok egy italért…

Ahogy Strike várta is, az Orka Puncs felének elfogyasztása után Madeline kezdett ellazulni kicsit. Az aprócska színpadra egy jazz-kvartett zsúfolódott fel, és a nő keze lágyan Strike combján nyugodott, miközben kiabálva beszélgettek tovább.

– Végül is mondtad, milyen napod volt? – kérdezte Madeline, amikor megjött a második kör koktél.

– Nem – felelte Strike. – De jó volt.

Madeline kissé csalódottan vette tudomásul, hogy a nyomozó sosem osztotta meg vele az aktuális ügyek részleteit. Lassan kialakult köztük az a vicc, hogy Strike a londoni polgármester után nyomoz, vagy kitalálhatott volna valami vicces bűncselekményt, amivel Boris Johnsont elkapta, de most úgy érezte, nincs elég erő a tüdejében végigmondani egy ilyet a szaxofonos jelenlegi hangereje mellett. De amikor végre szünet jött el a koncertben, és a taps is véget ért, megkérdezte Madeline-t:

– Te hallottál már A koromfekete szívről?

– A miről? Ó, várj csak… az nem az a fura rajzfilm?

– De, de. Ismered?

– Nem, igazából nem, de Henry egy ideig követte – felelte a nő. – Van benne egy szereplő, Dred, vagy Dreg, vagy valami, nem?

– Nem t’om – mondta erre Strike. – Én is csak ma hallottam róla először.

– Ja, hát Henry bírta Dreget. De nem rúgták ki azt a pasast, aki a hangja volt, vagy ilyesmi? Emlékszem, Henry meg a barátai beszéltek róla. Utána már nem is érdekelte az egész. Egy kicsit magas ez nekem, ez a sok YouTube-os cucc mind. Ott nem lehet ékszereket eladni.

– Hol lehet a legjobban?

– Az Instagramon! – vágta rá azonnal Madeline. – Nem láttad még az Instagramomat? Aztakurva, és te hívod magad a pasimnak…

A táskájából előkapta az iPhone-ját, és már nyitotta is meg az alkalmazást, hogy megmutassa Strike-nak. Csizmás lábát ritmusra lóbálta, amíg a lassú wifin betöltődött.

– Na, tessék! – adta Strike kezébe.

Lassan végigpörgette a képeket a Madeline ékszereit viselő csoda szép nőkről, köztük néhány művészi londoni fotóval és Madeline számos szelfijével a saját fülbevalóival és nyakékeivel.

– Csinálhatnánk egy szelfit most, kirakhatnám – szólalt meg, kikapta a telefont Strike kezéből, és már kapcsolta is be az előlapi kamerát. – Ez menő háttér!

– A magánnyomozók nincsenek Instagramon – bukott ki Strike-ból, és ösztönösen felkapta az egyik nagy, szőrös kezét a lencse elé.

– Nem… – nézett rá Madeline meglepetten. – Gondolom, ez van. Kár. Ma este mindketten egészen jól nézünk ám ki!

Azzal eltette a telefont a táskájába.

– Rakhatsz ki rólam képet, ha megvan az a tiara – mondta Strike, Madeline pedig halkan elnevette magát.

– Kérsz még egy italt, vagy… – hajolt oda, és forrón Strike fülébe lehelte a szavakat –, menjünk el hozzám?

– Hozzád – felelte Strike, és felhörpintette az italát. – Holnap kora reggel a Sloane Square-re kell mennem.

– Igen? Mit keres Boris a Sloane Square-en?

– Lopkodja a dísztárcsákat a kocsikról meg öregasszonyokat rabol ki… csak a szokásos – vágta rá Strike. – De ravasz egy szemétláda, még mindig nem sikerült rajtakapnom!

Madeline megint nevetett, Strike pedig felemelt kézzel kérte a számlát.

9

A sápadt királynő becsületére!
Egy halk nevetés épp oly vészjósló, végzetes,
Mint a holtak sirámai a sírban…

JEAN INGELOW:
Sigismund álma

Részlet a játék hét moderátora közti beszélgetésekből a Drek játéka csevegőablakában

<Moderátor csatorna>

<2015. febr. 12. 09:22>

>

>

>

Anomie: Milyen csend van ma

>

>

Vilepechora: Ja. Két hete romlanak a számok

<Új privát csatorna nyílt>

<2015. febr. 12. 09:24>

>

>

<Szivella meghívta DrekNagyur-t, Vilepechora-t, Pokolka1-t, Kukac28-t és Falfeher-t>

>

Szivella: hahó!

>

>

>

<Vilepechora belépett a csatornára>

>

<DrekNagyur belépett a csatornára>

>

<Kukac28 belépett a csatornára>

>

Kukac28: találkoztál joshsal ?

>

Szivella: Várjuk meg a többieket!

>

>

Anomie: Hirtelen miért van ennyi modi bent?

>

>

>

<Falfeher belépett a csatornára>

Vilepechora: nemtom

<Pokolka1 belépett a csatornára>

>

Pokolka1: mi történt?

>

Szivella: Josh most írt. Ledwell-lel találkozni fognak személyesen, ma délután. A csaj még tagadja, úgyhogy elviszi a dossziét és megmutatja neki.

Anomie: Kitiltom ezt a fasz Kőszi292-t ha így folytatja

>

Vilepechora: miért mit csinál?

Pokolka1: Hű

Anomie: megszegi a 14-es szabályt. a korukat meg a lakhelyüket kérdezgeti lányoktól. Faszfej

Kukac28: úr isten

Vilepechora: kGYÖNYÖRŰ!

DrekNagyur: ebből nem tudja kihazudozni magát

>

Falfeher: és hol találkoznak?

>

Szivella: nem mondhatom meg, bocs

>

Falfeher: mert nem tudod, vagy?

>

Szivella: mert Josh megbízik bennem, h nem fogom.

Anomie: ok elegem van, kitiltom

Vilepechora: nem tesz jót a forgalmunknak, ha folyton kitiltasz mindenkit

Kukac28: lesznek üygvédek is ?

Vilepechora: mi a picsa az az üygvéd?

>

DrekNagyur: rofl

>

Pokolka1: hagyd már, diszlexiás

>

Szivella: nem, Kukac, csak négyszemközt találkoznak

>

Vilepechora: Kint van a modi csatornán, szar kedve van mert mostanában lanyha a forgalom. Várd csak ki, mi lesz, ha meglátja azt a dossziét!

>

>

Falfeher: miért nem mondhatod meg, hol taliznak?

>

Szivella: Most mondtam, Josh megbízik bennem, h nem mondom senkinek.

>

>

Szivella: nyilván nem akarja, h lerohanják az autogramvadászok

>

>

Falfeher: hát nem fogok odamenni autogramért, tök messze vagyok Londontól, csak érdekel

>

Falfeher: Bár egyébként elég egyértelmű, hol fognak

Anomie: Később el kell mennem valahová. Át tudod venni?

Szivella: Falfehér, most komolyan, ha megjelennek ott a rajongók, Josh sosem fog megbízni bennem többet

Vilepechora: bocs öreg, megbeszélésem van melóban

>

Falfeher: Most mondtam, akkor se tudnék odamenni, ha akarnék. Tök messze vagyok

>

>

Szivella: Josh bízik bennem, érted?

>

Falfeher: Francba már Szivella, értjük! Josh Blaynek megvan a számod. Vegyél már vissza az arcodból

>

Falfeher: mennem kell

>

>

<Falfeher kilépett a csatornáról>

Anomie: na és Morehouse?

Szivella: Ennek meg mi baja?

Vilepechora: ő ma nem moderál

Pokolka1: Megszokta, h ő Anomie és Morehouse kedvence. Nem tetszik neki, hmost mindenki rád figyel.

Anomie: De nekem most dolgom van.

DrekNagyur: Azt tudtam, h Morehouse-nak tetszik, de Anomie-nak is?

Anomie: Majd jövök.

<Anomie kilépett a csatornáról>

Pokolka1: nemtom de többet enged meg neki mint bárki másnak. nem tűnt fel?

>

Vilepechora: mit gondoltok, ki mondta épp most a modi csatornán, h később el kell mennie vhová?

>

>

Vilepechora: és utána egyszerűen kilépett, mert „dolga van”?

>

Szivella: Hát, erről ennyit. Mintha kéne még más bizonyíték.

>

DrekNagyur: Most biztos kicsípi magát kicsit, mielőtt elmegy vele találkozni.

>

>

>

Szivella: lol

>

DrekNagyur: Szivella, ezt csak te tudtad elintézni

>

Szivella: *pirul*

>

DrekNagyur: Blaynek fegyvert kéne vinnie. Kezdem azt gondolni, ez a csaj pszichotikus

>

Szivella: jézusom, ha ez kiderül! Az egész rajongótábor robban.

>

DrekNagyur: ja. JB szól majd, h hogy ment?

Szivella: igen, azt mondta, fog.

DrekNagyur: baszki ez olyan érzés, mint a karácsony

10

Az úton a vidámság felé
nézz jól lábad elé…

FELICIA HEMANS:
Az ünnep órája

A nyomozóiroda következő teljes értekezletére az irodában került sor február második péntekjén. Sötét, esős londoni nap volt. Az ablakokon keményen kopogott az eső, és az irodai lámpák fényében Deven kívül mindenki betegesen sápadtnak tűnt.

– Jól van – kezdett bele Strike, miután egy-két apróságot és adminisztratív részletet tisztáztak. – Akkor Cukros. Mint tudják, azt hittük, van elég esze, hogy ne lebzseljen ott Láb iskolájánál, de tegnap ebédidőben ez változott. Midge!

– Ja – bólintott a nő, és elvette a kekszes dobozt Barclay-tól. Rögtön tovább is adta Strike-nak, nem vett belőle. – 11:30-kor megjelent a BMW-jében, lehúzott ablakkal, stírölte a lányokat, ahogy kijöttek ebédelni. Fotóztam is, Pat kinyomtatta őket…

Pat a foga közé kapta az elektromos cigarettáját, kinyitotta az ölében tartott dossziét, és körbeadta a kis kötegnyi képet.

– És látják, sms-t írt neki, és nem szólította le a barátnői előtt. Amint a barátnők eltűntek, a csaj visszafordult, és beszállt mellé a kocsiba. Már féltem, hogy majd elhajtanak valamerre, de csak egy saroknyit kocsikáztak, hogy ne lehessen őket látni az iskola kapujától.

A képek most értek Robinhoz. Egyenként végignézte őket. Az utolsón, amely a BMW szélvédőjén át készült, a jóképű, negyvenes Cukros (dús, piszkosszőke haja volt és vonzón ferde mosolya) épp csókot nyomott a tizenhét éves lány kezére, ahogy az ott ült mellette az anyósülésen.

– A kézcsók pont becsöngetés előtt történt – folytatta Midge. – Rögtön utána a csaj megnézte a telefonját, rájött, hogy mennie kell órára, és már szaladt is. A pasas meg elhajtott. Nem is jött vissza, a csaj busszal ment haza, ahogy szokott.

– De azóta vannak fejlemények – vette át a szót Strike. – Amikor Midge megmutatta a képeket, rögtön továbbküldtem őket az anyukának, ő meg ma délelőtt felhívott. Kérdőre vonta Lábat, azt mondta, egy másik anyuka látta, ahogy beül Cukros kocsijába. Láb azt állította, a pasas csak épp véletlenül arra járt, és integetett neki, amikor meglátta. Anyuka követelte, hogy mutassa a telefonját. Láb nem volt hajlandó. Tettlegességig fajult a dolog.

– Jaj, ne! – nyögött fel Robin.

– Lábnak sikerült távol tartani az anyját a telefonjától, anyuka meg, mert hát ő fizeti a számlát, távolból lezáratta, és letöröltetett róla mindent.

– Szép! – mondta egyszerre Barclay és Midge, de Dev csak a fejét ingatta.

– A pasas ki fogja ezt használni. Vesz neki egy új telefont. Ez a nő nem is léphetett volna rosszabbat, mint hogy magából csináljon most mumust.

– Egyetértek – helyeselt Strike. – Az ügyfelünk máris kétségbe van esve, mi lesz, ha megint külföldre kell mennie. Láb annál a barátnőjénél lesz, akinek a családja az Annabel’sbe vitte szilveszterkor, és ahogy elnéztem őket, nem nagy hívei a szigorú fegyelmezésnek.

– Mindenesetre anyuka és lánya ebben a pillanatban épp Hereford felé kocsikáznak a nagyi kilencvenedik szülinapjára.

– Csodás lehet a hangulat a kocsiban – jegyezte meg Dev.

– Ami a lényeg – zárta ezt le Strike –, hogy a Cukros-ügy megy tovább, bár nekem az az érzésem, hogy nem fogjuk tudni megadni az ügyfélnek, amit szeretne. A lánya nagykorú. Amit Cukros csinál, az erkölcsileg talán problémás, de nem illegális. De azért, ha továbbra is az iskola előtt lebzsel, azzal majd talán tudunk kezdeni valamit.

– Ahhoz túl körültekintő, hogy rendszeresen csinálja – szólalt meg Dev.

– Baseballütővel tökön csapni, az tán megoldaná – javasolta Barclay.

– Meg kell mutatnunk a lánynak, hogy ez egy szemétláda – szólalt fel Robin is. – Akkor vége lesz. Csak az a baj, hogy most épp azt gondolja róla, hogy csodálatos ember.

– Azt gondolja? – tűnődött el Midge. – Vagy csak élvezi, hogy elszedi az anyja pasiját?

– Lehet, hogy mindkettő – nézett rá Robin.

– Egyetértek – bólintott Strike. – Pszichológiailag az egyetlen bombabiztos mód ezt lezárni az, hogy hiteltelenítjük a lány szemében, de ha folyamatos megfigyelés alatt tartjuk magát Cukrost is, az megduplázza a költségeket, és nem hiszem, hogy az ügyfél abba belemegy. Azon a véleményen van, hogy véget tud ő vetni ennek úgy, hogy mindkettőnek fenyegetőzik és ordibál.

– A tévében ennél sokkal okosabbnak tűnik – szólalt meg Dev egy fél keksszel a szájában.

– Senki se olyan okos, ha a saját családjáró’ van szó – mondta Barclay. – Mer’ én se lennék most nős, ha az anyósom nem nyomta volna azt a nejemnek, hogy én csak valami szir-szar közrendőr leszek úgyis.

– Maga nem épp most festette ki a konyhát az anyósánál? – nézett rá Robin.

– Ja, dehogynem. Majdnem meg is köszönte! – bólogatott Barclay. – Varázslatos pillanat volt!

Robin és Dev is elnevették magukat a savanyú képe láttán.

– Hát tudják, most laza hétvégénk lesz – mélázott Strike. Az állát dörzsölgette, amelyen máris sűrű borosta sercegett, pedig aznap reggel borotválkozott. – Lehet, hogy nem lenne hülyeség körülnézni, mit is csinál Cukros, amikor a csaj nincs képben. Akar valaki túlórázni kicsit?

– Én megcsinálom – jelentkezett Dev, mielőtt bárki más megszólalhatott volna. – Jól jönne a pénz. Épp most derült ki, hogy az asszony megint várandós – tette még hozzá, mire mindenki sorban gratulált neki.

– Oké, remek – tért vissza a témára Strike. – A címét tudja. Bármi jó, amitől egy kicsit kevésbé hős lovagnak tűnhet egy iskolás lány szemében…

– Akkor most tovább Enyvesre. Holnap ebédidőben várjuk haza a Maldív-szigetekről, szóval a 12:40-es heathrow-i érkezésétől kezdve minden megy, ahogy szokott. Én meg hétfőn találkozom azzal a hülye hajú pasassal, akinek a folyamatban lévő szabadalommal van gondja. Majd szólok, mi lett.

– Akar bárki bármit változtatni az e havi beosztáson? Pat most csinálja a márciust, szóval vele egyeztessenek dátumokat, ha…

– Meg akartam még kérdezni, nem akarja-e valaki elcserélni velem a most vasárnapot – szólt közbe Robin. – Nekem kéne Enyvest követnem. Nem jönnék ezzel, de van egy lakás, amit nagyon meg szeretnék nézni. És csak vasárnaponként lehet.

– Nem gond – vágta rá Strike. – Én megcsinálom, ha te átveszed tőlem a hétfőit.

A cserével mindketten elégedettek voltak, és az értekezlet cseverészésbe fulladt, úgyhogy Robin gyorsan írt is egy e-mailt a telefonján az ingatlanosnak.

Miközben gépelt, egy BBC-híradós értesítés ugrott fel a képernyőn. Valami késelés áldozatait nevesítették. Londonban már annyi késes bűncselekmény történt, hogy nehéz volt lépést tartani velük. Robin alkarján is egy ilyen támadásra emlékeztetett a húszcentis, rózsaszínű, csillogó heg, amely még mindig kidudorodott egy kicsit.

A többiek már a székeket szedték össze, és rakták vissza a helyükre. Az iroda ablakát tovább verte az eső. Robin elküldte az e-mailt, és ekkor újabb BBC-s értesítés ugrott elő. A Highgate temetőben találtak rá Ledwellre és Blayre.

Robin csak bámult a kis képernyőre egy pillanatig, aztán rányomott az értesítésre. Valaki épp elköszönt tőle, de nem is viszonozta, olyan feszülten várta, hogy betöltődjön a teljes cikk a késelésről a Highgate temetőben. Az iroda üvegajtaja kinyílt, majd becsukódott. Midge és Barclay indultak épp, egymással beszélgettek, visszhangoztak a lépteik lefelé a vaslépcsőn.

A Highgate temető-beli késelés áldozatai egy kultikus rajzfilm alkotói

A Scotland Yard nyilvánosságra hozta, hogy a tegnap este a Highgate temetőben történt kettős késelés áldozata Edie Ledwell (30) és Josh Blay (25), a Netflixen futó sikeres rajzfilmsorozat, A koromfekete szív két alkotója. A sorozat ugyanebben a londoni temetőben játszódik.

Ledwell holttestére a temető egy munkatársa talált rá. Blay túlélte a támadást, a Whittington Kórházba szállították, de továbbra is kritikus az állapota.

A rendőrség kéri, ha valaki látott szokatlanul viselkedő személyt a temető közelében február 12-én délután 4 és 6 óra között, hívja a bejelentővonalat (a szám lentebb). A támadóról nem adtak ki személyleírást.

Ledwell és Blay a North Grove-i művészkollektívában ismerkedtek meg, ezután találták ki a meglepően sikeressé váló…

Robinnak mennydörögve dübörgött a vér a fülében, valahogy mégis felfigyelt rá, hogy valaki beszél hozzá. Felnézett.

– Mi baj? – kérdezte élesen Strike, mert látta, hogy kifutott a vér az arcából.

– Az a lány… vagyis nő… aki azt akarta, hogy nyomozzuk le a netes trollt… meggyilkolták!

11

Ha a darab
Túl metsző, igaz,
S a kacaj már
Halál szemébe néz,
Nem túl drága
A szórakozás?
Az est nem lépett
Egy határon át?

EMILY DICKINSON:
LV

Részlet a játék összes moderátora közti beszélgetésekből a Drek játéka csevegőablakában

<Moderátor csatorna>

<2015. febr. 13. 17:34>

Kukac28: Szivella!

Kukac28: Látom h bent vagy

Kukac28: hahó !

Kukac28: vki mondjon már vmit

Kukac28: lécci

>

<Morehouse belépett a csatornára>

Kukac28: Morhus , h álistennek láttad ?

<Új privát csatorna nyílt>

Morehouse: aha

<2015. febr. 13. 17:35>

Kukac28: én nem tom

<Morehouse meghívta Falfeher-t>

Kukac28: nem lehte igaz nem ?

Morehouse: Falfehér!

>

Kukac28: istenem csak sirok és sirok

>

Kukac28: ez nem lehte igaz

>

>

Morehouse: Kukac, sztem sajnos de

>

<Új privát csatorna nyílt>

Morehouse: Nem adnának ki neveket, ha nem lennének biztosak benne.

>

<2015. febr. 13. 17:36>

>

<Vilepechora meghívta DrekNagyur-t>

>

Kukac28: jaj istenem

>

Vilepechora: itt vagy C?

<Pokolka1 belépett a csatornára>

>

<DrekNagyur belépett a csatornára>

Pokolka1: hallottátok?

>

Kukac28: igen

<Falfeher belépett a csatornára>

DrekNagyur: baaaaaaaasszameg

Pokolka1: tud bárki bármit?

Vilepechora: hahahahahahaha

Falfeher: Hahó Mouse, bocs, buszon vagyok. 20p és otthon.

Morehouse: nem

>

Pokolka1: kra remegek

Morehouse: Ülsz?

DrekNagyur: BAAAAAAAASSZAMEG

Kukac28: émmeg csak sirok

Falfeher: Igen, hát a buszon vagyok!

Vilepechora: el se hiszem bazmeg

Pokolka1: gondoljátok h Blay volt?

Morehouse: Nem láttad a hírt?

>

Kukac28: mivan /? ?

Falfeher: Milyen hírt?

DrekNagyur: hagyjuk ezt és menjünk ki a modi csatornára, nézzük hogy veszik

Pokolka1: gondoljátok, h leszúrta, aztán magát is?

Morehouse: Ledwellt megölték

Kukac28: mért mondasz iylet ?

>

<Vilepechora kilépett a csatornáról>

>

Pokolka1: nézd meg a Twittert, azt mondják, ez volt

<DrekNagyur kilépett a csatornáról>

Falfeher: mi van?

Morehouse: Leszúrták tegnap a H temetőben. Blayt is. Kórházban van, kritikus az állapota.

<Vilepechora belépett a csatornára>

<Privát csatorna bezárult>

<DrekNagyur belépett a csatornára>

>

>

DrekNagyur: már mindenki hallotta?

>

Kukac28: igen

>

Pokolka1: igen

Falfeher: Morehouse, ha ez egy vicc, hát nem jó vicc.

DrekNagyur: basszameg

Morehouse: Gondolod, h viccelődnék ilyesmivel?

DrekNagyur: ez egy kib tragédia

Vilepechora: én mondjuk tudom, kire tennék

>

>

Pokolka1: ?

>

DrekNagyur: K** N****

>

Vilepechora: pontosan

>

Vilepechora: hülye bolond picsa

>

DrekNagyur: Én mindig mondtam, h igazi kis Jodi Arias lehetne belőle

>

>

Morehouse: ott vagy még?

<Anomie belépett a csatornára>

Falfeher: igen

Anomie: kurvaéletbe

>

<Új privát csatorna nyílt>

>

Falfeher: csak rákerestem

<2015. febr. 13. 17:47>

Anomie: látta mindenki a hírt?

>

<Szivella meghívta DrekNagyur-t és Vilepechora-t>

>

Kukac28: igen

Szivella: Drek mondj vmit

Falfeher: asszem, mindjárt elhányom magam

<Szivella belépett a csatornára>

>

Morehouse: tudom, milyen

>

Morehouse: a faszt csináltak ezek ketten a temetőben?

>

>

>

Anomie: basszameg

Szivella: Vili, ott vagy?

>

Morehouse: én azt hallottam, már nem is beszélnek

<DrekNagyur belépett a csatornára>

>

Falfeher: ezt ki mondta?

<Vilepechora belépett a csatornára>

>

Morehouse: Anomie

Anomie: mind megnémultatok v mi?

>

DrekNagyur: hogy vagy drágám?

>

Pokolka1: nem csak a sokk

Falfeher: Mouse, el kell mondanom vmit

Szivella: tudjátok mi történt?

Kukac28: émmeg csak sirok

Morehouse: mit?

DrekNagyur: aha

>

Kukac28: a Twitteren aszondják a rajognók hibája

Falfeher: DrekNagyur és Vilepechora szerint Ledwell volt Anomie

Morehouse: miafasz?

Vilepechora: kib rettenetes

>

>

Pokolka1: hogy lenne az?

Falfeher: összeszedtek egy egész dossziényi bizonyítékot

Szivella: annyira félek

Kukac28: h szerintük lehet h egy rajognó volt

DrekNagyur: ?

>

Morehouse: mikor volt ez?

Szivella: A Twitteren azt írják, Blay volt

>

Falfeher: néhány hete

>

Falfeher: én sosem hittem el, de voltak, akik igen

Vilepechora: hát ha igen, akkor túltolta

>

Falfeher: és Szivella vállalta, helviszi a dossziét Blaynek

DrekNagyur: a hírekben az volt, kritikus az állapota

>

Szivella: de hát én vettem rá h találkozzon vele

Pokolka1: biztos nem lehetett csak úgy véletlen

Falfeher: és Blay is elhitte és ezért találkozott Ledwell-lel, h megmondja, tudja, h ő Anomie

DrekNagyur: és?

Pokolka1: h mondjuk rablótámadás v ilyesmi

Szivella: és tudtam, h a temetőben fognak talizni

Pokolka1: v vmi mentálisan beteg ember

>

Szivella: megírta az sms-ében

Kukac28: hogy mondhac ilyet

Morehouse: és mi a f-ért nem szóltál?

Kukac28: gondolod h én meg tudnák ölni vkit ?

Falfeher: azt mondták, h ne szóljak, mert te is benne vagy

Szivella: nyilván ott van a telefonján

Pokolka1: Kukac most nem arra gondolok h depressziós v ilyesmi

Morehouse: épp most mondtad, h nem hitted el

DrekNagyur: és? van alibid?

<Kukac28 kilépett a csatornáról>

Falfeher: nem tudtam h mit higgyek

Szivella: ezt most miért kérdezed? én mi az istenért akarnám őket megölni?

Pokolka1: francba

>

DrekNagyur: nem mondtam, h azt akartad, csak meg akartalak nyugtatni

Anomie: lol

>

>

>

Szivella: a húgoméknál voltam

>

>

>

Falfeher: bár szóltam volna! Bocsánat, de nagyon meggyőző volt a dosszié és Drek és Vili is

DrekNagyur: na, akkor meg nincs miért aggódnod

>

>

Szivella: nincs

Anomie: elég masszívan megy fel most a forgalom

>

Szivella: tudom

Falfeher: Bocs, de hát én nem tudom, ki vagy te, hát nem?

>

Pokolka1: most komolyan ez?

Szivella: Anomie ott van a modi csatornán!

Pokolka1: téged most a forgalom érdekel?

Falfeher: még egy képet sem akarsz küldeni

DrekNagyur: igen látom

Anomie: Csak mondom, ez egy tény

>

Vilepechora: a francba

<Pokolka1 kilépett a csatornáról>

Falfeher: Morehouse, mondj már vmit

DrekNagyur: pedig mi tényleg azt hittük h Ledwell az

>

Morehouse: én megmondhattam volna, h nem Ledwell az

DrekNagyur: esküszöm h tényleg azt hittük

>

>

Falfeher: azt mondtad, h sosem találkoztál Anomie-val személyesen

Szivella: gondoljátok, h szólnom kellene a rendőrségnek és elmondani nekik, h miért is találkoztak?

>

Anomie: Szivella, te miért nem szólsz semmit?

Morehouse: nem kell személyesen találkoznom vele ahhoz, h pontosan tudjam, kicsoda, mindig is tudtam, beszéltünk FaceTime-on

DrekNagyur: ezt te döntöd el

>

Vilepechora: valószínűleg jobb elmondani nekik, mielőtt ők keresnek meg téged

>

>

Falfeher: én még mindig be vagyok ám szarva

>

Morehouse: miért

DrekNagyur: ja, ha ott vagy Blay telefonjában és megírta neked, ha temetőben találkoznak, a zsaruk úgyis beszélni akarnak majd veled

>

>

Falfeher: mert kitaláltam, hol fog találkozni Blay és Ledwell. Mondtam a többieknek is, hnyilvánvaló.

>

>

Szivella: igen

>

Morehouse: és?

Szivella: megyek inkább, átgondolom

>

Falfehér: és, Hartella azt hitte, oda fogok menni és autogramért könyörögni v vmi

>

DrekNagyur: értettem

>

DrekNagyur: vigyázz magadra xxx

>

>

Szivella: xxx

>

Falfeher: Morehouse, tudom, hmérges vagy, de mondj vmit

Szivella: bocs Anomie csak próbálom feldolgozni

<Szivella kilépett a csatornáról>

Szivella: eléggé kivagyok

Morehouse: azért aggódsz, h gyanúba keveredhetsz?

Vilepechora: lololololol

Szivella: nem tudok most itt lenni, bocs

DrekNagyur: sötét hülye picsa

<Szivella kilépett a csatornáról>

Falfeher: bár ne mondtam volna, h kitaláltam, hol fognak találkozni

DrekNagyur: modi csatorna, keverjük még a szart egy kicsit

>

DrekNagyur: baszki, ez szörnyű hír

Falfeher: Csak annyira egyértelműnek tűnt.

>

>

Vilepechora: ja, az

Morehouse: de hát te vagy 600 kmre laksz a Highgate temetőtől

>

>

>

DrekNagyur: masszívan megy fel a forgalom

Falfeher: honnan tudod, hol lakom?

>

Anomie: tudom

Morehouse: nem tudom, csak szófordulat volt

>

Vilepechora: érthető

>

Vilepechora: mindenki társaságot keres

>

>

>

>

>

Falfeher: 600 kmre, az nem egy szófordulat

>

>

>

Anomie: Kőszi292 visszajött, én azt hittem, örökre kitiltottuk azt a pöcsöt

Morehouse: csak úgy értettem, h te mintha nem ismernéd Londont

>

>

DrekNagyur: megyek, kirúgom

Morehouse: ezért úgy vettem, hnyilván nem ott laksz

>

>

Vilepechora: te mit gondolsz, Falfehér?

Falfeher: ezért mondtál tök random 600 kmt

>

>

Vilepechora: v te meg Morehouse épp egymást vigasztaljátok egy másik csatin?

Falfeher: soha nem is beszéltünk Londonról

>

>

Morehouse: mondtad, h sosem jártál a temetőben

>

>

Falfeher: nem, de fogadok h egy csomó londoni sem

>

>

DrekNagyur: Fogadok egy ötszázasban, h Falfehér most mondja el Morehouse-nak a dossziénkat

>

>

>

>

>

>

Vilepechora: hahahaha

>

Falfeher: te tudod, ki vagyok!

>

>

>

>

Morehouse: dehogy tudom, honnan tudnám?

>

DrekNagyur: azta ez a látogatószám kra semmihez se fogható

>

Falfeher: küldtem neked képeket

>

Vilepechora: ha így folytatjuk ez lesz a legjobb esténk valaha

Morehouse: tudom, de az nem jelenti, h tudom, ki vagy

>

>

>

Falfeher: szóval az oké, ha te lestalkolsz a neten, de én még azt sem tudhatom, h hogy nézel ki?

>

>

>

>

>

>

Morehouse: nem stalkoltalak le

>

>

>

>

Falfeher: nem hiszem

>

>

<Falfeher kilépett a csatornáról>

>

>

>

<Morehouse kilépett a csatornáról>

>

>

>

<Privát csatorna bezárult>

DrekNagyur: menj és nézd meg, mi van a Libanon Körében

>

>

Vilepechora: minek?

>

DrekNagyur: csak menj és nézd meg, kjó

>

>

>

Morehouse: Anomie, néhány napra le kéne zárnunk a játékot

>

>

>

Morehouse: mutassunk tiszteletet

Vilepechora: hahahahahahaha

Anomie: a faszt kéne

DrekNagyur: kib jó nem

Anomie: hát épp pont most van ideje, h kra megmutassuk, h a rajongóknak kell a Drek játéka

>

>

>

Anomie: mutassunk erőt

>

Morehouse: neked mi a franc bajod van?

>

Morehouse: Ledwell meghalt és még lehet, h Blay is meg fog

>

>

Morehouse: tiszta szarházinak tűnünk, tudomást se veszünk róla, mi történt, a játék meg megy

>

>

>

Anomie: ha a csajnak valaha lett volna köze a játékhoz vagy támogatta volna, bezárnám néhány napra

>

>

>

Anomie: csakhogy kra utálta, szóval maradunk

>

>

DrekNagyur: ja, a rajongók itt vigasztalják egymást, Morehouse

>

>

Vilepechora: ja, tömegesen jönnek gyászolni

>

>

>

Morehouse: francokat

Vilepechora: hahaha Morehouse-nak is feltűnt

Morehouse: nézz rá a Libanon Körére

>

DrekNagyur: miért mi van ott

>

>

Morehouse: knagy buli, az van

>

Morehouse: azt ünneplik, h meghalt

>

>

Vilepechora: én nem hiszem, boáá

>

Morehouse: pedig igen

>

Morehouse: és ti 3an sem tűntök olyan rohadtul szomorúnak

>

>

<Morehouse kilépett a csatornáról>

>

>

Anomie: akkor húzz a picsába kis barna törpe

DrekNagyur: hé, Morehouse ezek szerint <?

DrekNagyur: lol

>

Vilepechora: lol

Vilepechora: úgy tűnik

>

DrekNagyur: jó tudni

Anomie: akkor melyikőtök szúrta le Blayt és melyikőtök Ledwellt?

>

>

>

Vilepechora: menjünk szálljunk be a buliba?

Vilepechora: mi azt hittük, mindkettőt te, boáá

DrekNagyur: áá

Anomie: hát igen

DrekNagyur: inkább beszéljünk a fiúkkal

Anomie: csak érdeklődtem :)

Vilepechora: VAN EGY ÁLDOZATUNK BOÁÁ!

DrekNagyur: lol

Vilepechora: lol

12

Én, ki tudhattam volna,
Előre láttam a bajt!

ELIZABETH BARRETT BROWNING:
Aurora Leigh

Az értekezlet már több mint egy órája véget ért. Kint a Denmark Streeten még mindig ömlött az eső. Az iroda ablakából viharosan sötétnek látszott az ég, és Strike és Robin (már csak ők ketten maradtak bent) tükörképe mint két szellem tűnt fel az üvegen.

Pat nem ment haza a szokott időben, de nem azért, mert olyan nagyon találkozni akart a rendőrnyomozóval, aki azt ígérte Robinnak, hamarosan ott lesz, hanem mert mintha úgy gondolta volna, Strike nem viselkedik elég gondoskodóan a társával.

– Még mindig nyúzottan fest – közölte Strike-kal, amikor az kijött a belső irodából. Robin hallotta, hogy lemondta a vacsorát egy ismeretlen partnerrel. – Kéne neki egy brandy. Megyek és veszek.

– Nem akarok piától bűzleni, amikor a rendőrséggel beszélek, Pat – szólt közbe Robin, mielőtt Strike bármit mondhatott volna. – És csak a fények miatt nézek itt ki ilyen szörnyen. Jól vagyok! Menjen haza, jó hétvégét!

Így hát Pat leakasztotta az üvegajtó melletti fogasról az esernyőjét és a táskáját, vetett még egy kétkedő pillantást Robinra, majd távozott.

– Mi baj a fénnyel itt? – kérdezte Strike, amint becsukódott mögötte az ajtó.

– Úgy néz ki tőle mindenki, mintha kórosan vérszegény lenne – felelte Robin. – És nem kellett volna lemondanod a vacsorát sem! Tudok beszélni a rendőrséggel egyedül is.

– Inkább maradok – mondta Strike. – Kérsz még egy teát?

– Az remek lenne – bólintott Robin. – Kösz.

Igazából örült neki, hogy Strike nem ment el. Jobban megrázta a dolog, mint szerette volna bevallani. Valamit muszáj volt csinálnia, így összecsukta a műanyag széket, amin az értekezleten ült, elrakta, és inkább a forgószékre ült le Pat asztala mögött. Az jóval kényelmesebb.

– Tettem bele cukrot – rakta le elé a csészét Strike.

– Jól vagyok, az isten szerelmére! – nézett rá Robin immár kissé ingerülten. – Ha mindig kikészülnék, valahányszor megkéselnek valakit Londonban, a fél életemet ájultan tölthetném!

Strike leült a műbőr kanapéra a teájával.

– Annak, hogy Ledwellt megölték, semmi köze ahhoz, hogy nem vállaltad el az ügyet, ugye tudod?

– Persze – vágta rá Robin, és nem nézve a nyomozóra kortyolt egyet a teából. – Nyilván tudom.

– Nem is vállalhattuk volna be a várólistás ügyfelek előtt.

– Tudom!

– És még ha az a troll is késelte meg, akit le akart leplezni – folytatta Strike –, ami, meg kell mondanom, meglehetősen valószínűtlen, szóval még ha tényleg a troll is volt a gyilkos, semmiképp sem tudtuk volna kideríteni, ki az, ilyen rövid idő alatt.

– Tudom! – mondta megint Robin. – De… de Edie Ledwell talán kicsit jobban érezte volna magát az utolsó egy-két hetében, ha tudja, hogy legalább tett valamit… a francba! – dühösen elfordult Strike-tól, és megtörölte a szemét a pulóvere ujjával.

Hirtelen megjelent a szeme előtt Edie Ledwell: az elmaszatolódott smink, a tetovált kéz a lerágott körmökkel, ahogy a tintafoltos, drága táskát szorongatja az ölében. Dobolt az eső az ablakon. Robin nagyon szerette volna, ha ideér már a rendőrnyomozó. Meg akarta tudni, mi történt pontosan.

Megszólalt a kapucsengő. Robin fel is ugrott, de Strike hamarabb feltápászkodott a kanapéról. Megnyomta a kapucsengő gombját, és egy testetlen hang szólalt meg belőle:

– Ryan Murphy nyomozó, Robin Ellacotthoz jöttem.

– Remek, jöjjön fel! – válaszolt neki Strike, és megnyomta a kapunyitó gombot.

Strike kilépett az ajtón, és lenézett a lépcsőházban. Ketten kapaszkodtak felfelé az irodájukhoz. Egyikük egy magas férfi volt, a másik egy koromfekete hajú, apró termetű nő. Mindketten civil ruhát viseltek.

– Ryan Murphy – mutatkozott be a fehér nyomozó. Kellemes kinézetű férfi volt hullámos, világosbarna hajjal.

– Cormoran Strike – rázott vele kezet a másik.

– Ő pedig Angela Darwish.

A fekete hajú nő némán odabólintott Strike-nak, ahogy bementek az irodába. Robin már felállt Pat asztala mögött, hogy kezet foghasson velük. Ezután Strike ismét előszedte a kinyitható műanyag székeket a szekrényből. Amikor mindenki helyet foglalt, és a nyomozók elhárították a felajánlott teát vagy kávét, Ryan Murphy arra kérte Robint, mondja el, pontosan mi is történt közte és Edie Ledwell között, amikor az animátor felkereste az irodában.

Strike némán, a teáját iszogatva hallgatta Robin beszámolóját. Némi büszkeséget is érzett, milyen éles megfigyelőtehetségről tesz tanúbizonyságot, és milyen módszeresen mondja el a nyomozónak a rövid beszélgetést. Darwish (Strike úgy ítélte meg, a nő negyvennél idősebb lehetett) halvány fintorral az arcán figyelte Robint.

– Hogy írjuk ezt az Anomie nevet? – kérdezte Murphy, amikor Robin először említette. Robin lebetűzte neki.

– Ez valami szójáték az anonimre, vagy…?

Strike e pillanatig nem is hallotta még Ledwell netes zaklatójának nevét, és már nyitotta volna a száját, de Darwish megelőzte:

– Az anómia – szólalt meg magas, tisztán csengő hangon – a szokásos erkölcsi vagy társadalmi normák hiánya.

– Komolyan? – nézett rá Murphy. – Ezt nem is tudtam. Folytassa csak! – fordult megint Robinhoz. – Ott tartott, hogy volt nála egy dosszié… mi volt benne?

– Anomie tweetjei kinyomtatva, a saját jegyzeteivel. Nem néztem át az egészet – felelte Robin. – Véletlenül egyébként itt is hagyta.

– Véletlenül nincs még min…

– Nincs – vágott közbe Robin. – Megkértem az irodavezetőnket, hogy az ügynökén keresztül juttassa neki vissza. Megkérdezhetem Patet, hogy tényleg visszaküldte-e.

– Majd én megkérdezem – szólt közbe Strike, majd felállt, és bement a belső irodába, hogy ne zavarja a beszélgetést. Behúzta maga után az ajtót.

– Szóval ez az Anomie – folytatta Murphy – egy csomó személyes dolgot tudott róla?

– Igen – bólintott Robin. – Futólag belepillantottam a dossziéba, mielőtt odaadtam volna Patnek, hogy juttassa vissza. Tudott róla, hogy Edie pénzt kapott egy rokonától, és hogy volt egy öngyilkossági kísérlete, és hogy melyik kórházban feküdt utána.

Amikor az öngyilkosság szót kimondta, Robin látta, hogy Darwish tekintete gyorsan Murphyre ugrik, majd ismét el róla. A férfi továbbra is csak Robinra figyelt, ő pedig folytatta:

– Anomie ismerte egy olyan lány személyazonosságát is, aki a rajzfilm egyik szereplőjének is mintául szolgált. És Edie ebből gondolta, hogy tudja, kicsoda Anomie.