Kun Bernadette

Munkafüggők

© Kun Bernadette, 2022

Szakmailag lektorálta: Demetrovics Zsolt

A szerző kutatásait a Nemzeti Kutatási, Fejlesztési és Innovációs Hivatal támogatta (FK134807).

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-218-9

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Szerkesztette: Filippov Gábor

Borító: Földi Andrea

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Tartalom

Előszó

1. fejezet: A munka örvénykönyve – Munkavégzés és munkafüggőség

Jegyzetek

ELŐSZÓ

Munkamánia. E szó hallatán a fejünkbe villan egy kép valakiről, aki mániákusan, őrülten sokat dolgozik. Aki a munka megszállottja. Vagy azért, mert annyira imádja, amit csinál, vagy más okok miatt. De vajon olyan kártékony-e ez a „mánia”, mint egy kleptomániás ember lopási kényszere, vagy mint egy üldözési mániában szenvedő szüntelen gyanakvása és támadásai? Vagy inkább valamiféle romantikus és vonzó mániáról lenne szó, mint az írási késztetését kiélő, alkotó ember grafomániája esetében?

Akad a magyarban egy másik, az alábbiakban tárgyalt jelenséget talán pontosabban leíró kifejezés is: munkafüggőség. Ez a szó ugyanakkor sokunk fülében talán keményebben cseng: a függőséggel kapcsolatban mindenki valami betegesre, netán káros szenvedélyre (alkoholizmus, drogfüggőség) asszociál. Ha valamitől (vagy valakitől) függünk, akkor nem vagyunk szabadok. Szenvedélyünk tárgya fogva tart bennünket, ahogy a drog tartja rabságban a kábítószerfüggőt, akinek az élete már kizárólag a szer körül forog. Mindenesetre a munkafüggőség szó előnye épp az, hogy aláhúzza a jelenség problémás voltát. Azt, hogy nem valamiféle ártatlan elhajlásról, netán egyenesen menő vagy szexi életmódról van szó, hanem arról, ahogy a munkavégzés olyan mértékben elhatalmasodik valaki élete felett, hogy attól minden más, ami korábban fontos volt számára, veszélybe kerül.

A kifejezések persze mindenki számára mást és mást jelenthetnek, egy dologban azonban biztos vagyok: mindenki hallott már a munkamániáról (de akár a munkafüggőségről is). Ezt azért is merem ennyire határozottan kijelenteni, mert a sok év alatt, amióta a munkafüggőséggel foglalkozom, a hétköznapi beszélgetéseim során még soha senki nem kérdezett vissza: az meg micsoda? Udvarias és bizonytalanul hümmögő fejekkel sem nagyon találkoztam. Ellenben az interneten is milliószámra találhatunk tartalmakat a workaholic vagy workaholism kifejezésekre, és a megfelelő magyar kulcsszavakra keresve is hetekre elegendő olvasmánylistát állíthatunk össze. Könyvekben, filmekben vagy ismert emberekkel készített interjúkban is úgy találkozunk a fogalommal, hogy általában nem magyarázzák el nekünk külön a jelentését. És nem véletlenül: amivel mindenki találkozott, amit valamennyire mindenki ismer, vagyis ami a hétköznapjaink része, azt nem szokás megmagyarázni.

Ezt figyelembe véve különösen izgalmas, hogy mennyire más reakciókkal szembesültem olykor szakmai körökben. Az addiktológia vagy a munkapszichológia területén dolgozó szakemberek nemritkán fordulnak kétkedve a téma felé. Egyesek szerint nem is létezik olyan, hogy munkafüggőség, esetleg csak valamilyen más problémát (például kényszerbetegséget) neveztünk át erre. Még a Covid–19 járvány előtt, 2019-ben vettem részt Tokióban egy háromnapos konferencián, ahol színvonalasabbnál színvonalasabb előadásokat hallhattunk olyan függőségekről, amelyek nem valamilyen szerhez, hanem egy-egy viselkedéshez (például a videójátékhoz, a szerencsejátékhoz, a szexhez, a sportoláshoz stb.) kötődnek. A közel kétszáz előadásból azonban az enyém volt az egyetlen, amely a munkafüggőségről szólt – és az is a legutolsó nap legutolsó szekciójának legutolsó előadásaként. Nem azért, mintha ez lett volna a hab a tortán, hanem mert ez volt az egyetlen a témában, és mert a szervezők jóval kevésbé tartották fontosnak, mint a többi addikciót.

A terület elhanyagoltságában persze annak is nagy szerepe lehet, hogy a munkafüggőség nem szedi olyan látványosan az áldozatait, mint az alkohol, a drog vagy a szerencsejáték. A munkafüggők nemigen ostromolják a pszichiátriai osztályokat, de még pszichológiai rendelést sem nagyon keresnek fel. És ami a legfontosabb: a munkamánia tökéletesen illeszkedik napjaink gazdasági és társadalmi rendjébe, ezért kiválóan tud rejtőzködni is. Sőt, azok, akik kizárólag a munkájuknak élnek, az alkoholbetegekkel vagy a játékfüggőkkel ellentétben sajátos módon még rengeteg dicséretet és elismerést is kapnak.

De hogyan kezeljük betegségként, miért is harcoljunk olyasmi ellen, amit a társadalom egyenesen jutalmaz? A válasz egyszerű, de talán nem is annyira magától értetődő: azért, mert valójában igenis sok kárt tud okozni az egyének és a családok életében. Ebben a könyvben többek között ezeket a ártalmakat fogom bemutatni – hiszen a fő tulajdonságuk épp az, hogy milyen könnyen képesek megbújni társadalmunk normarendszerében.

A munkafüggőséggel nem szoktunk találkozni olyan hatásvadász szalagcímekben, mint a drog esetében: „Öt fiatalt ütött ki a diszkódrog”; „Tanteremben esett össze a bedrogozott fiatal.” Az ilyen kattintásbarát híreknek köszönhetően is természetesnek vesszük, hogy aggodalommal tekintsünk mindazokra, akik kapcsolatba kerülnek a kábítószerrel. És bár manapság talán elvétve már olyan írásokra is bukkanhatunk, amelyek a munkafüggőség árnyoldalait hangsúlyozzák, az még mindig inkább valami homályos, talán kissé „mániákus”, de mégis elismerésre méltó és hasznos dolognak tűnik. 2021 tavaszán készült velem egy interjú az egyik kutatásunk apropóján. Az azt közlő internetes hírportál Facebook-posztja alatt, a kommentek között ez is szerepelt: „Hát, ha már választani kell, akkor inkább ez, mint a pia, ez legalább hozza a pénzt, és nem viszi!” Ez a hozzászólás kiválóan példázza, hogyan tekintenek az emberek erre a „hasznosnak” tűnő addikcióra.

Másokban az a kétség is megfogalmazódhat, hogy a munkafüggőség talán nem több divatos új címkénél, amilyenekről nap mint nap hallani a hírekben. „Jégfüggőség”, „hintőporfüggőség”, „szoláriumfüggőség” – ha az ember ilyesmikről olvas (vagy esetleg egy sorozatban hall róluk), csak legyint: micsoda marhaság! És igaza is van, mert ezek valóban nem „hivatalos” betegségek, és valószínűleg egyikünk sem találkozott még olyan emberrel, aki bármelyiktől szenvedett volna. Ha minden furcsa szokásra ráhúznánk a függőség fogalmát és népbetegségként tekintenénk rájuk, az sajnos a ténylegesen veszélyes függőségek leértékeléséhez vezethetne. Talán ez a gyanú vetődik olykor a munkafüggőségre is. Ám míg „jégfüggő”, „hintőporfüggő” vagy „szoláriumfüggő” emberrel nemigen találkozunk a hétköznapokban, a legfrissebb kutatások szerint a munkafüggőség százezreket vagy – az összlakosság létszámától függően – akár milliókat is érinthet egy-egy országban – és épp ez, vagyis a probléma elterjedtsége, és így az általa okozott kár mértéke a fő különbség. Ha az olvasó velem tart, a következő oldalakon pontosabb számokat is el fogok árulni ezzel kapcsolatban. Ki fog derülni, hogy nem olyan problémáról beszélünk, amely csak a filmekben létezik, vagy amelyet csak újságírók találtak ki.

A probléma súlyáról abból is meggyőződhettem az utóbbi években, hogy amikor megjelent egy írásom vagy készült velem egy interjú a munkamániáról, minden alkalommal többen írtak nekem arról a gyanújukról, hogy valamelyik hozzátartozójuk, ismerősük vagy akár maguk is érintettek lehetnek. Az emberek érezhetően valós problémának tartják ezt a függőséget, amelyben sokan magukra ismernek, és helyesen érzik, hogy foglalkozni kell vele. Mi sem bizonyítja ezt jobban, mint hogy hazánkban évek óta létezik (az Amerikai Egyesült Államokban pedig több évtizedes múltra tekint vissza) a Névtelen Munkaholisták közössége, amelynek tagjai munkafüggőknek tartják magukat.

Egyedül az olvasó tudhatja, hogy miért vette meg ezt a könyvet. Talán épp azért, mert saját jogán vagy valamely hozzátartozója által ő is érintett ebben a problémában, és kapaszkodóra vágyik; de az is lehet, hogy kételkedik a munkafüggőség létezésében, és kritikus szemmel az erről szóló tudásunk gyenge pontjait kutatja. A könyvemet mindkét tábornak szánom – igyekszem az összes olyan olvasóval párbeszédbe elegyedni, akit a munka és az egyén viszonya bármilyen (személyes vagy szakmai, elméleti vagy gyakorlati) szempontból érdekel. Egyetemi oktatóként és kutatóként számomra magától értetődő, hogy a munkafüggőségről írva nem benyomásokra vagy vélekedésekre, hanem szigorúan csak ellenőrizhető, módszertanilag megalapozott tudományos eredményekre építek. Szerencsére sok tudományos kutatás született már a munkafüggőség területén: ebben a könyvben ezen eredmények alapján ismertetem a munkafüggőség fő jellemzőit, kialakulásának lehetséges okait, hogy milyen következményekhez vezethet, illetve hogy mit tehetünk ellene. Mivel kollégáimmal magunk is jó ideje végzünk kutatásokat a munkafüggőségről, a kötetbe természetesen saját eredményeinket is beépítettem. Az egyik kutatásunk különösen nagy hangsúlyt kap majd: közel harminc olyan emberrel készítettünk személyes mélyinterjút, akik érintettek a munkafüggőségben. A kötetben végig idézni fogok majd ezekből az interjúkból, remélve, hogy ezáltal még kézzelfoghatóbbá válik, milyen személyes élményeket tapasztalnak a munkamániás emberek.

Az olvasó összesen tizenöt fejezetben olvashat a munkafüggőségről, majd ezt követően, a könyv végén található melléklet segítségével maga is tesztelheti, fenyegeti-e a munkafüggőség veszélye, megfigyelhetők-e nála annak tünetei. Az első három fejezetben azt fogom bemutatni, mit is jelent pontosan a munkafüggőség: hogyan tudjuk meghatározni, illetve miben hasonló vagy más, mint a többi szenvedélybetegség. Ennek során arra is ki fogok térni, milyen mítoszok és tévhitek élnek az emberekben a munkamániával kapcsolatban. A 4. és 5. fejezet összefoglalja, milyen személyiségvonások és gyermekkori tapasztalatok vezethetnek a munkafüggőséghez, míg a 6. fejezet a szervezeti, munkahelyi tényezőkre fog koncentrálni – a munkahelyek ugyanis nem meglepő módon számos sajátosságuk révén képesek lehetnek belobbantani a munkafüggőségre való hajlamot. Két fejezetet szentelek majd a kérdéskör társadalmi dimenzióinak, vagyis annak, hogy a távol-keleti, illetve nyugati kultúrákban miért válik egyre nagyobb problémává a munkafüggőség. Szorosan kapcsolódik ehhez a két fejezethez a 9., amely a munkafüggőséget erősítő foglalkozástípusokkal és pozíciókkal, valamint a technológiai fejlődés szerepével foglalkozik.

Mivel az immáron bő két éve az életünk részévé vált Covid–19 járvány a munka világát is alapvetően felforgatta, nem hagyhattam ki, hogy – a 10. fejezetben – arról is írjak, miként hatott a világjárvány a munkafüggőségre. Vajon eltűnt vagy éppenséggel felerősödött? Mivel meglehetősen új kutatási területről van szó, ebben a fejezetben többször fogok hipotéziseket megfogalmazni, és kevésbé fogok tudni kutatási eredményekre támaszkodni – de talán így is megéri elidőzni ennél a kérdéskörnél.

A 11. fejezetben a munkafüggőség nemekkel kapcsolatos problémáira térek ki: vajon ugyanazért lesz munkamániás egy férfi, mint egy nő? És egyáltalán melyik nem képviselői szenvednek jobban ettől a problémától? A 12. és 13. fejezet talán a két legfontosabb: ezekben lesz szó arról, hogy milyen társas kapcsolati, egészségügyi és munkahelyi következményei lehetnek annak, ha valaki tartósan munkafüggővé válik. Végül az utolsó két fejezetben konkrét, gyakorlati tanácsokkal fogok szolgálni egyrészt a munkafüggőknek, másrészt azoknak, akik velük élnek vagy éppen velük dolgoznak. Bízom benne, hogy ezek a támpontok minden érintett számára hasznosnak bizonyulnak majd.

Talán a fentiekből is látszik, hogy igyekeztem minél több szempontból körüljárni a munkafüggőség témakörét. Bár az ezzel kapcsolatos kutatások más addikciókhoz képest még gyermekcipőben járnak, az már ma is látszik, hogy a munkafüggőség önmagán jócskán túlmutató probléma. Olyan súlyos és kiterjedt témákkal fonódik össze, mint a kényszeresség, a kiégés vagy a munka-család konfliktus. Írás közben újra és újra átélhettem a kutatók gyakori élményét: ahogy egyre jobban belemélyedünk egy témába, válaszok helyett csak egyre több és több kérdésünk lesz. Egyre újabb cikkeket és könyveket dolgozunk fel, mígnem elhatalmasodik rajtunk az érzés, hogy mennyi mindent nem tudunk még, a téma pedig egyre inkább lezárhatatlannak tűnik. A leadási határidő persze kordában tart, ám a kíváncsiság örökösen csak hajtja az embert a további keresésre-kutatásra. Ezt a könyvet nem személyes tapasztalatok ihlették: meggyőződésem, hogy nincs dolgom a munkafüggőséggel. Ennek ellenére abban a félévben, amíg a könyvön dolgoztam (és főleg az utolsó egy-két hónapban), kétségkívül engem is megcsapott a munkamánia szele. Szinte már mindent a könyvírás mögé soroltam, és a szabadidőm minden percét ez töltötte ki. Bízom benne, hogy nem hiába tettem. A könyvemnek két fő üzenete van. Az első: a munkafüggőség létező probléma. A második: a látszat ellenére ez nem valamiféle kívánatos vagy hasznos szenvedély – hanem olyan addikció, vagyis betegség, amely olykor nagyon súlyos következményekkel járhat.

Sokaknak szeretnék köszönetet mondani azért, hogy ez a könyv elkészülhetett. Mindenekelőtt Demetrovics Zsolt professzornak tartozom örök hálával, aki döntő hatást gyakorolt szakmai pályám alakulására. Kezdetben mentorként nyújtott felbecsülhetetlen támogatást, majd kollégákként dolgozhattunk együtt számos izgalmas közös kutatásban. A viselkedési függőségek iránt is ő keltette fel bennem az érdeklődést, és szakmai kérdésekben mindig számíthattam a támogatására. Egy pillanatig sem volt kérdés számomra, hogy ennek a könyvnek a lektorálására is őt, a hazai és nemzetközi addiktológia meghatározó szakemberét fogom felkérni. Külön hálás vagyok neki azért, hogy vállalta ezt a felkérést.

Köszönöm a közös munkát azoknak a kollégáimnak, akikkel együtt dolgozhattam a munkafüggőségről szóló kutatásaim során. Szeretném közülük kiemelni Urbán Róbertet, Kaló Zsuzsát, Kökönyei Gyöngyit és Paksi Borbálát – de természetesen minden szerzőtársamnak köszönettel tartozom, akikkel együtt publikáltunk ebben a témában. Rajtuk kívül hálával tartozom az ELTE PPK Klinikai Pszichológia és Addiktológia Tanszék minden munkatársának, akik inspiráló közeget biztosítanak a mindennapjaimban, mind oktatói, mind pedig kutatói feladataim során. Hasonlóképp szemléletformáló szakmai közösség volt számomra a hajdani Nemzeti Drogmegelőzési Intézet, ahol a kétezres évek első évtizedének második felében dolgozhattam. Noha ott nem viselkedési addikciókkal, hanem a droghasználattal kapcsolatos szakpolitikai kérdésekkel foglalkoztunk, az intézet és annak két vezetője, Felvinczi Katalin és Topolánszky Ákos által képviselt szemlélet alapvetően határozta meg azt, ahogy a mai napig gondolkodom a szenvedélybetegségekről. Ezért és számtalan más pozitív élményért a mai napig hálás vagyok nekik és az NDI minden munkatársának.

Jó lenne személy szerint külön köszönetet mondani mindenkinek, aki valamelyik kutatásomban részt vett, és elfoglalt életéből időt áldozott arra, hogy az általam feltett kérdésekre válaszoljon – akik negyvenöt percen keresztül töltögették a kérdőíveimet, vagy akik két órán át meséltek a munkavégzésükkel kapcsolatos tapasztalataikról. Nem lehetek elég hálás egyetemi hallgatóimnak a témámmal kapcsolatos kérdéseikért, észrevételeikért, jelenlétükért és a munkafüggőséggel foglalkozó szakdolgozataik írása során folytatott együtt gondolkodásért. Szeretném nagyon megköszönni Hanula Zsoltnak és Erdélyi Péternek, hogy segítségükkel (és az általuk írt cikkek hatására) a hajdani Index és a 444 több ezer résztvevőt toborzott az egyik kutatásomhoz.

Szeretnék még köszönetet mondani a Névtelen Munkaholisták közösségének, amelynek tagjaival több alkalommal is volt szerencsém találkozni, és akik végtelen nyitottsággal és érdeklődéssel fogadtak. Nagyon örülök neki, hogy egymásra találtak, és szívből szurkolok nekik, hogy a közösségük minél aktívabb és eredményesebb legyen.

A könyvem nem készülhetett volna el az Athenaeum Kiadó segítsége nélkül. Kimondhatatlanul sokkal tartozom Filippov Gábornak, aki rengeteget dolgozott azon, hogy a könyv sokkal olvasmányosabb legyen. Köszönöm továbbá Besze Barbarának, hogy meglátta a fantáziát a témában, és hogy számtalan gyakorlatias tanáccsal segítette az írás folyamatát.

Végül, ám kicsit sem utolsósorban szeretnék köszönetet mondani férjemnek, Péternek. A magánéletbeli támogatás legalább annyira fontos, mint a szakmai – én pedig abban a szerencsés helyzetben vagyok, hogy általa mindkettőben részesülhetek. Szociálpszichológusként és rendszeresen publikáló szakemberként felbecsülhetetlen segítséget nyújtott abban, hogy a könyvem jobbá válhasson. Hálás vagyok neki, amiért bármikor beszélgethetek vele szakmai kérdésekről, és amiért a kezdetektől fogva hitt benne, hogy ez a téma van annyira fontos, hogy ez legyen a fő kutatási területem. Rajta kívül két közös gyermekünknek, Márknak és Sárinak is köszönettel tartozom: szerető jelenlétük a szakmai utamban is hihetetlen támogatást jelent. Csak remélni tudom, hogy húsz év múlva egy interjúban, e könyv szélsőségesen idő- és energiaigényes megírásának időszakára visszaemlékezve nem úgy beszélnek majd magukról, mint akiknek egy munkamániás anya mellett kellett felnőniük.

1. FEJEZET: A MUNKA ÖRVÉNYKÖNYVE – MUNKAVÉGZÉS ÉS MUNKAFÜGGŐSÉG

„Van a munka és az alvás, és itt be is fejeztük. Barátaim nincsnek, nem járok sehova. Eléggé lecsupaszította az életemet a munka.”

(42 éves férfi, technikus)

Lieben und arbeiten. Szeretni és dolgozni. A világhírű pszichoanalitikus, Sigmund Freud állítólag ezt felelte arra a kérdésre, hogy vajon mire van szükség az egészséges lelki élethez. Annak ellenére, hogy ma sem bizonyított, hogy valaha is mondott ilyet (egyetlen írásos művében sem szerepel), ez vált az egyik legidézettebb mondásává,[1] mivel egyszerűen és tömören kifejezi, hogy mitől élhetünk teljes és boldog életet. És a jelek szerint ennek szerves részét képezi a munka. Nézzük meg, mit is mond erről az egyik ismert magyar közmondás: „Három dolog egészséges: eleget nem enni, munkától nem futni és nem bujálkodni.”[2] Bár Freuddal ellentétben a népi bölcsesség azt tanácsolja, legyünk inkább visszafogottabbak szerelmi ügyekben, a munka egészségre gyakorolt pozitív hatása itt is egyértelműen megjelenik.

Nem nehéz belátni, hogy a munkavégzés alapvető fontosságú eleme az életünknek, amennyiben általa teremtjük meg önmagunk és családunk számára a hétköznapi élethez szükséges anyagi, gazdasági hátteret. Ez a legelemibb oka annak, hogy az emberek világszerte nap mint nap munkával töltik az idejük jelentős részét – ám közel sem az egyetlen. A munkavégzés számos egyéb módon is hozzájárul testi és lelki egészségünkhöz, integritásunkhoz és boldogságunkhoz. A munkavégzés keretet és értelmet ad a napjainknak. Célokat tudunk kitűzni és megvalósítani. Feladataink elvégzése megelégedettséggel, sőt akár büszkeséggel is eltölthet bennünket. Kifejezhetjük benne önmagunkat, de abból a szempontból is alapvető, hogy kifejezi és formálja azt, akik és amik vagyunk. Személyes kapcsolatokat építhetünk és ápolhatunk általa, ami társas és társadalmi szerepeink, illetve státusunk szempontjából is elemi fontossággal bír. Mindemellett a munka által közösségünk és társadalmunk hasznos tagjának is érezhetjük magunkat. Összességében elmondható, hogy egy társadalomban a foglalkoztatottság a testi és lelki egészség egyik legfontosabb alapja.[3] Ezzel szemben komoly nehézségekkel néznek szembe azok, akiknek nincs munkájuk. Nem véletlen, hogy a munkanélküliség nagyon szoros kapcsolatot mutat a legkülönfélébb testi és lelki egészségügyi problémákkal: a munkanélküliek többet betegeskednek, több stressznek vannak kitéve, több pszichés és mentális betegség alakul ki náluk, és a halálozási arány is magasabb a körükben.[4] Mindezek alapján kár lenne tagadni: a munkavégzés nagyon hasznos és jó dolog.

Ez a könyv tehát egy olyan tevékenység árnyoldalaival foglalkozik, amely lényegét tekintve kifejezetten pozitív szerepet játszik az életünkben. Joggal merülhet fel hát a kérdés: akkor miért is lenne baj, ha valaki túl sokat dolgozik? Ha ennyire hasznos tevékenységgel töltöm az időmet, amikor csak tehetem, még akkor is, ha nem muszáj, attól bizonyára csak még boldogabb, még elégedettebb és még egészségesebb leszek. Épp ezért annyira nehéz megfelelően megragadni a munkafüggőség problémáját: mert itt nem valamiféle alapvetően egészségtelen dolog kapcsán alakul ki káros működésmód, mint a dohányzás vagy az alkoholizmus esetében. A cigarettáról[5] és az alkoholról[6] köztudomású, mennyire ártalmasak a testi és lelki egészségünk szempontjából. Mindenki tisztában van vele, hogy jobban tesszük, ha minél kevesebbet fogyasztunk belőlük (még akkor is, ha élvezzük a használatukat), sőt nélkülük is teljes és boldog életet élhetünk. Ez távolról sem igaz a munkavégzésre: épp azzal kezdtük, hogy olyan tevékenységről beszélünk, amely – legalábbis mai társadalmi berendezkedésünkben – elengedhetetlennek tűnik a boldogsághoz.

A fent idézett híres freudi bon mot után hadd szerepeljen itt egy közhely: az éremnek mindig két oldala van. Amellett ugyanis, hogy a munkavégzés rengeteget adhat valaki, illetve a környezete számára, sokat el is tud venni. Ugyancsak rengeteget hallhatunk és olvashatunk arról, mi több, meg is tapasztalhatjuk, hogy miként rombolhatja testi-lelki egészségünket a munka. Egyáltalán nem mindenki olyan szerencsés, hogy lehetősége legyen olyan munkát végezni, amelyet szeret is. A foglalkozásunk lehet unalmas és monoton, nehéz és kimerítő, és számos stressz származhat belőle. Sokakat nem értékelnek megfelelően a munkahelyükön, ahogy sajnos a munkahelyi kizsákmányolás sem ritka.[7] A nem megfelelő vagy a másokétól elmaradó fizetés is nyomasztó elégedetlenség és stressz forrása lehet, sőt akár az önértékelésünkre is károsan hathat. Ahogy az is alapvetően meghatározza a munkavégzéshez való viszonyunkat, hogy milyen társas közeg vesz körül bennünket a munkahelyünkön. Ha az irodában például a megértés hiányát, feszültséget vagy konfliktust tapasztalunk, az komoly lelki terhet okozhat számunkra. Ez csupán néhány példa arra, hogy a munkavégzés miként hathat kedvezőtlenül az életünkre. És mivel a felnőtt emberek életük jelentős idejét (átlagosan heti 40–41 órát[8]) a munkahelyükön vagy munkájukkal töltik, nagyon nem mindegy, hogy merre billen el a mérleg nyelve.

Mennyi az annyi?

A túlzott munkavégzés testi és lelki egészségünk szempontjából is súlyos veszélyforrás lehet. A munkafüggőség épp ennek a kockázatnak a megnyilvánulása. A munkafüggő személy a munkája rabjává válik: annyira sok időt tölt ezzel a tevékenységgel, hogy az már számtalanféle problémához vezet. De vajon mikortól beszélhetünk „túlzott munkavégzésről”? Mekkora az a mennyiség, amikor már kijelenthető, hogy valaki munkafüggőségben szenved? Szinte minden függőség esetében – legyen szó például alkoholizmusról vagy drogfüggőségről – szintén ez az egyik kulcskérdés: „hol a határ?”

A munkafüggőség kapcsán ebben a fejezetben különböző bevett meghatározások alapján fogok választ adni erre a kérdésre. Hamar ki fog derülni azonban, hogy nem létezik olyan érték, amelyet a munkafüggőség pontos megállapításához használhatnánk – legalábbis ami a munkával töltött idő abszolút mennyiségét illeti. Akadtak szerzők,[9] akik épp erre tettek kísérletet a munkafüggőség leírásakor: azt mondták, hogy valaki heti minimum 50 óra esetében már munkafüggőségben szenved. Látni fogjuk azonban, hogy ez a megközelítés zsákutca: a munkafüggőség lényege nem a ledolgozott órák számában rejlik – akkor sem, ha kétségtelen, hogy szoros összefüggés van a munkával töltött idő mennyisége és a munkafüggőség tünetei között. Ez a jellegzeteség egyébként nem egyedülálló: más függőségek kapcsán is elmondható, hogy a mennyiség nem minden.

Az alkoholfogyasztás esetében például a szakemberek megfogalmaztak ajánlásokat[10] arra nézve, hogy meghatározott időn (például egy hét alatt) lehetőség szerint milyen mennyiséget ne lépjünk át annak érdekében, hogy a kontrollált, mértékletes fogyasztás keretein belül maradjunk. Az efféle ökölszabályok betartása segít abban, hogy elkerüljük az alkoholfogyasztással összefüggő testi betegségek (emésztési zavarok, májbetegség, daganatos betegségek stb.) kialakulását. Akkor azonban, amikor a szakemberek meg szeretnék állapítani valakiről, hogy alkoholfüggőségben szenved-e, vagy sem, ez mindig csupán egyetlen kritérium a sok közül.

A szenvedélybetegségeknél például legalább ennyire lényeges, hogy az adott szokás milyen hatást gyakorol a használóra és annak környezetére nézve. Gondoljunk csak bele: viszonylag rendszeres alkoholfogyasztás mellett is minden további nélkül élhetünk kiegyensúlyozott, teljes értékű életet, rendezett családi kapcsolatokkal, megbízható munkavégzéssel, kiterjedt baráti körrel és hobbikkal. Ugyanakkor valaki úgy is fogyaszthat szert akár csak hetente egyszer, hogy így is teljesen elveszíti a kontrollt: konfliktusba kerül másokkal, veszélybe sodorja magát vagy a környezetében élőket, esetleg a szenvedélye miatt fontos lehetőségekről marad le, elveszíti a munkáját, rombolja a kapcsolatait.

Amikor a szakemberek meg akarják állapítani, hogy valaki valamilyen függőségben szenved-e, a fentieken kívül számos további kritérium meglétét vagy hiányát szokták még vizsgálni. Ennek során jól megalapozott szakmai kézikönyvek, ajánlások sora van segítségünkre[11] – ezekre később még vissza fogunk térni. Már most fontos azonban kiemelni, hogy a munkafüggőség ezen a téren még igencsak gyerekcipőben jár: nem „hivatalos”, a szakma által kimerítően feltárt és leírt lelki betegségről beszélünk, mint például az alkoholizmus, a heroinfüggőség vagy a szerencsejáték-függőség esetében. Ezzel a problémával kapcsolatosan ma is rengeteg a nyitott kérdés – sőt még az sem egyértelmű, hogy a sok lehetséges meghatározás közül melyik a legmegfelelőbb. Az alábbiakban mégis kísérletet fogok tenni arra, hogy jelenlegi, legfrissebb tudásunk alapján bemutassam, mi is voltaképpen a munkafüggőség.

Mi a munkafüggőség?

A munkafüggőség fogalma 1968-ban született meg. „Keresztapja” egy amerikai teológusprofesszor,[12] Wayne Oates volt, aki szakmai pályafutása során több mint ötven könyvet írt (többségében nem a munkafüggőségről). Ő használta először a workaholism kifejezést a probléma leírására. Az új terminus nem véletlenül cseng össze az alkoholizmus (alcoholism) szóval: Oates arra jött rá, hogy a két probléma között rengeteg a hasonlóság. Leghíresebb, a szakmában legtöbbet idézett könyvében[13] úgy mutatja be a munkafüggőséget (más szavakkal: „munkaholizmust” vagy „munkamániát” – ezeket a szavakat innentől szinonimaként fogom használni)[14], mint amit pályája során ő maga is megtapasztalt.

A lelkészként és pszichológusként is dolgozó szakember azt vette észre magán, hogy olyan erős belső kényszer hajtja a túlzott munkavégzésre, amely már egyáltalán nem segíti, sőt, egyenesen rossz hatással van az életére. Annyira túlzásba vitte a munkát, hogy egy idő után állítólag már saját ötéves gyermekének is időpontot kellett kérnie tőle, ha találkozni akart vele. Végül az vezette el az új jelenség megnevezéséig, hogy felismerte: a mániákus munkavégzés eltorzítja a személyiségét és hétköznapi kapcsolatait. Meghatározása szerint a munkaholista „az a személy, akinek olyan nagy mértékben szüksége van a munkára, hogy az észrevehetően megzavarja vagy akadályozza testi egészségét, személyes boldogságát, társas kapcsolatait és alapvető társas működését”.[15] Figyeljük meg: ez a definíció egyetlen szót sem ejt arról, hogy az érintett személy hány órát dolgozik egy héten. Ehelyett arra koncentrál, hogy a sok munka milyen hatást gyakorol az életére. Legalább ennyire fontos kritérium, hogy a személynek szüksége van a munkára – és nem azért, mert anyagi gondokkal küszködik. A munkafüggőség mint lelki betegség egyik fő jellemzője, hogy a mozgatórugója nem a gazdasági helyzet és az ezzel kapcsolatos nehézségek. Nem materiális, hanem sokkal inkább lélektani okok húzódnak meg mögötte, amelyek – amint azt később látni fogjuk – igen sokrétűek lehetnek.

Bár a munkafüggőség első leírása még a hetvenes évekhez köthető, a jelenséggel csak a kilencvenes években kezdtek el alaposabban foglalkozni. A megkésettségnek több oka is lehet. Az egyik a rohamos információtechnológiai és kommunikációs fejlődés, amelynek hatására teljesen hétköznapivá vált a számítógépek, laptopok, mobiltelefonok és az internet munkahelyi használata: mindez alapjaiban változtatta meg a munkavégzéssel kapcsolatos szokásainkat.[16] A másik fontos fejlemény, hogy ebben az időszakban kaptak jelentősebb figyelmet a viselkedési függőségek,[17] vagyis azok az esetek, amikor az ember nem valamilyen szer, hanem egy viselkedés rabjává válik. A munkafüggőség kapcsán azonban továbbra is sok maradt a homályos folt. Egy szintén amerikai szerzőpáros[18] nem a függőség felől, hanem a munkával kapcsolatos attitűdök szerint írta le a munkafüggőség problémáját. Eszerint három dolog alapján dönthetjük el valakiről, hogy munkafüggő-e, vagy sem: mennyire érez erős késztetést arra, hogy dolgozzon; milyen mértékben merül el a munkavégzésben; illetve mennyire élvezi a munkáját. Az elmélet szerint az a személy tekinthető munkafüggőnek, aki igen erős késztetést érez a munkára, és erősen el is mélyed a feladataiban, ugyanakkor egyáltalán nem élvezi a munkáját. Megkülönböztettek ugyanakkor úgynevezett „rajongó munkafüggőket” is: az ő esetükben mindhárom tényező magas szinten jelenik meg. Vagyis nem csupán annyiról van szó, hogy nagyon vágynak a munkára és teljes erőbedobással végzik a feladataikat, hanem szeretik is, amit csinálnak. A későbbiekben ez vált az egyik leggyakrabban felmerülő kérdéssé a munkafüggőséggel kapcsolatban, amely az egyik fő mítosszal vagy tévhittel is összefügg: boldogok-e a munkafüggők?

Egyelőre hagyjuk függőben a kérdést, és szögezzünk le annyit: a munka élvezete, szeretete mint összetevő szerves részét képezheti a munkafüggőségnek, de teljes mértékben hiányozhat is belőle. A fent idézett két amerikai szerző szerint a tipikus munkafüggő nem élvezi a munkáját. Léteznek azonban olyan munkamániások is, akik leginkább vagy akár kizárólag a munkában találják meg az örömüket. Ők szinte belemenekülnek a munkába, mert csak így tudnak kikapcsolni, igazán elmélyedni valamiben, amit élveznek – ráadásul ez idő alatt esetleg nem kell egyéb nehézségekkel, problémákkal foglalkozniuk. Munkafüggőkkel készített saját interjúinkban egy negyvenkét éves eladónő például így jellemezte önmagát: „Hogyha nem csinálok valamit, akkor nem kötöm le magam. Mert ahogy végzek a munkával, elkezd kattogni az agyam, hogy mik történtek, és mi az, ami rossz az életemben.”

A jelenlegi tudásunk alapján tehát annyit mondhatunk, hogy a munka élvezete mint tényező nem perdöntő a munkafüggőség megállapításakor. Ezt azért is fontos leszögezni, mert a munkához fűződő érzelmi viszonyulásunk kapcsán könnyen eshetünk abba a hibába, hogy a munkafüggőséget összekeverjük a kiégéssel.[19] A kettő távolról sem ugyanaz, bár ez esetben is szoros kapcsolat figyelhető meg közöttük. Az összekötő elem mindenképpen a túlzott mennyiségű munkavégzés, ám a kiégés esetében a személy egy idő után már alig képes rávenni magát arra, hogy dolgozzon. Teljesen elveszíti a motivációját a munkájával kapcsolatban, és egyre inkább csak annak árnyoldalait képes meglátni. Elveszíti az energiáját, a lelkesedését, és idővel teljesen eluralkodik rajta a cinizmus. Mindez pedig ahhoz is elvezet, hogy a teljesítménye is látványosan romlani kezd. A munkafüggők ezzel szemben folyamatosan hajtanak, dolgoznak tántoríthatatlanul, még akkor is, ha nem szeretik a munkájukat, vagy már érzékelik a kimerültség jeleit. A kutatások pedig azt mutatják, hogy a munkafüggőség könnyedén vezethet kiégéshez.[20]

Elkötelezettség vagy függőség?

Összegezzük, hogy mire jutottunk eddig! Egyrészt arra, hogy a mennyiség nem minden, legalábbis nem elégséges segítség annak megállapításához, hogy valaki munkafüggő-e, vagy sem. Ugyanez a helyzet a munka szeretetével vagy annak hiányával: szép számmal akadnak olyanok, akik rengeteget dolgoznak, szeretik is a munkájukat, ám mégsem válnak a munkájuk rabjává, és esetükben sem beszélhetünk munkafüggőségről. De mi a helyzet az elkötelezettség mértékével?

Az eddigiek után talán nem lesz meglepő a válasz: a munka iránti elkötelezettség (work engagement) nem azonos a munkafüggőséggel.[21] Az előbbi hátterében jellemzően megjelenik valamiféle pozitív, kiteljesedést hozó, kifejezetten a munkával kapcsolatos lelkiállapot, amelyet talán a flow-élmény[22] fogalmával lehet a legjobban megragadni. Ebben a lelkiállapotban az ember szinte feloldódik a munkájában: megtelik energiával, és boldogan szenteli magát az aktuális feladatoknak.[23] A munkafüggőséggel szemben ilyenkor nem kényszeres, mániákus munkavégzésről beszélünk, hanem sokkal inkább a munkafolyamatok pozitív és önmegvalósító megéléséről. Csíkszentmihályi Mihály, a flow fogalmának atyja egyik vizsgálatában azt állapította meg, hogy az emberek igen gyakran (még a szabadidős tevékenységeikhez képest is gyakrabban) élnek át „áramlatélményt” munkavégzés közben.[24] Ilyenkor energikusnak, motiváltnak, kreatívnak és fókuszáltnak érzik magukat, és teljesen elmerülnek az általuk végzett tevékenységben. Persze nem mindegy, hogy az adott személynek mi a foglalkozása, főként pedig hogy az általa végzendő feladatok milyen mértékben illeszkednek a személyiségéhez, a képességeihez, az érdeklődéséhez. Ha például egy feladat túl nehéz, az azért akadályozza a flow-élmény megjelenését, mert inkább fokozza a szorongást, a frusztrációt és a kudarctól való félelmet, mint a kreativitást vagy a teljesítményt. Ugyanígy, ha túl könnyű feladattal szembesülünk, azt szükségképpen unalmasnak, érdektelennek fogjuk találni, amelyben sem kellő motivációra, sem örömre nem tudunk lelni. A flow-élmény megtapasztalását az segíti a legjobban, ha a feladat se nem túl könnyű, se nem túl nehéz, vagyis teljesíthető, de azért érdemi kihívást jelent a megoldása. A munka iránti erős elkötelezettség esetében sokkal nagyobb esélye van az „áramlatélmény” megélésének, mint a munkafüggőségnél.

Egy eddig még nem publikált kérdőíves kutatásunkban mi is arra jutottunk, hogy a munkafüggők csak ritkán tapasztalják meg a flow élményét munkavégzés közben. Abban, hogy valakinél inkább a munka iránti erős, az áramlatélményhez közeli elkötelezettség jelenik-e meg, vagy pedig elcsúszik a munkafüggőség irányába, valószínűleg nagy szerepet játszik az, hogy hol és mit dolgozik. Megtalálja-e azt a munkát, azt a hivatást, amelyben örömét leli?

1. ábra: Közös és eltérő pontok a munkafüggőség és a munka iránti elkötelezettség között[25]

A szervezet, ahol dolgozik, olyan környezetet teremt-e számára, amely elősegíti ezt a fajta ideális munkavégzést? Nagyon úgy tűnik, hogy a személyiség és a munkahely találkozása, illetve kölcsönhatása kulcsfontosságú tényező abban, hogy megjelenik-e a munkafüggőség, vagy sem. A későbbiekben részletesebben is megvizsgáljuk majd, hogy miket „tesz bele” önmagából, és miket kap a szervezettől az a személy, aki munkafüggővé válik.

Érzések, gondolatok, cselekvések

Míg a teológus Oates főként személyes tapasztalatai hatására kezdett a munkafüggőséggel foglalkozni, a pszichológus és családterapeuta Bryan Robinson párokkal és családokkal folytatott terápiás munkája során figyelt fel a jelenségre. Azt tapasztalta, hogy a munkafüggőség mögött mindig kapcsolati problémák állnak, illetve hogy a munkafüggőség maga is gyakran annak a tünete, hogy valami nincs rendben a családban. Utóbb kutatásokkal is alátámasztotta, hogy a munkamániások nemcsak rögeszmésen megszállottjai, de egyenesen képtelenek rá, hogy határt szabjanak a munkájuknak. Annyira túlzásba viszik, hogy az élet minden egyéb területét (így a családi kapcsolataikat is) teljesen elhanyagolják.[26] Ráadásul irreálisan magas követelményeket támasztanak önmagukkal szemben, és képtelenek arra, hogy delegálják, másokra bízzák a feladataikat. Márpedig pokoli nehéz egyfolytában a maximumon teljesíteni úgy, hogy mindent elvállalunk, mindent tökéletesen akarunk csinálni, de közben semmi esetre sem kérünk vagy fogadunk el segítséget másoktól. Az érintettek kényszerességének része és hajtóereje, hogy meg vannak győződve róla: a másik még annyira sem tudja majd jól elvégezni a feladatot, mint ők.

Az eddigiek alapján annyi kirajzolódik, hogy a munkamániások az egészséges dolgozókhoz képest mintha gyökeresen másképp tekintenének a munkára, és másképp is végeznék azt. Vagyis mind érzéseikben, gondolataikban és vágyaikban, mind pedig a munkával kapcsolatos viselkedésükben mások – és ez alapján tekinthetjük őket munkafüggőnek. Thomas Ng és munkatársai[27] ezt úgy összegezték, hogy három fő tényező együttjárása alakítja ki a munkafüggő életmódot:

1. A gondolkodás módja. A munkafüggők kényszeresen sokat gondolkodnak munkahelyi teendőiken. Szünet nélkül amiatt aggódnak, hogy mit kellene még elvégezniük, vagy mit nem végeztek el megfelelően. Képtelenek rá, hogy elnyomják a munkával kapcsolatos gondolataikat, ezért folyamatosan a feladataikon jár az agyuk.

2. Az érzelmi összetevő. Ez két elemre bontható: egyrészt arra, hogy az érintettek mit éreznek akkor, amikor dolgoznak, másrészt hogy mit éreznek akkor, amikor nem dolgoznak. Mindkét komponens igen lényeges. Fentebb már szó esett a munka élvezetéről, arról, hogy sok munkamániás képes megtapasztalni pozitív érzelmeket a munkavégzés során. De ennél talán lényegesebb, hogy mit éreznek akkor, amikor nem dolgoznak. Röviden szólva: nem érzik jól magukat a bőrükben. Rájuk tör a szorongás, a bűntudat, az aggodalmak, az idegesség, sőt akár a szégyenérzet is. Attól szenvednek, hogy úgy érzik, ilyenkor is dolgozniuk kellene, csak valami vagy valaki akadályozza ebben őket. Esetleg még tudatában is vannak, hogy már nem lenne szabad ennyit dolgozniuk, mégis kényszeresen vissza akarnak térni a feladataikhoz. Az is sokszor előfordul, hogy a dologtalan munkafüggő egészen egyszerűen azért érzi rosszul magát, mert számára az egyetlen valódi örömöt már csak a munka tudja megadni. Semmilyen más tevékenységben nem képes örömöt találni, sőt bármi másban kifejezetten csak a hatékony munkavégzés akadályát látja

3. A viselkedéses elem. Egyszerűen szólva: a munkafüggő rengeteget, sőt túlzottan sokat dolgozik. Ez a munkatársaival való összehasonlításban is látványosan megnyilvánul: rengeteget túlórázik, ő marad bent legtovább a munkahelyén, folyamatosan elérhető telefonon és e-mailen, és azonnal válaszol, ha üzenete érkezik.

2. ábra: A munkafüggőség összetevői[28]

Vagyis mind a feladatok mennyiségét, mind az azokkal töltött időt tekintve igyekszik felülmúlni mindenkit (és persze önmagát): amikor csak teheti, dolgozik. Ez pedig elválaszthatatlan a viselkedési elem egyik további jellemzőjétől: a munkavégzés teljesen belefolyik a magánéletbe. A munkafüggő otthonról is dolgozik, sőt még szabadságon és nyaralás közben is, ezért csupán elenyésző időt tud tölteni a hozzátartozóival vagy magánélete egyéb fontos szereplőivel.

A szakértők újabban egy negyedik összetevőt is elkülönítettek:[30] a munkával kapcsolatos motivációs aspektust. Ez arról szól, hogy milyen belső mozgatórugók nyomnak valakit a túlzott munkavégzés felé. Mint már szó esett róla, a munkafüggő személy nem a pénz vagy a várható jutalmak (úgynevezett extrinzik motivációk), hanem elsősorban belső késztetések miatt dolgozik rengeteget. Emögött nemritkán áll erős megfelelési kényszer és a tökéletességre való törekvés, de az is gyakori, hogy a kudarcoktól, a szégyentől való félelem az elsődleges hajtóerő. Mindezekre később részletesebben is visszatérek majd a munkafüggők személyiségéről szóló fejezetben.

JEGYZETEK

1.  Erikson, E. H. (1963) Childhood and Society, second edition. New York: Norton.

2.  Margalits E. (1991) Magyar közmondások és közmondásszerű szólások. Budapest: Akadémiai Kiadó.

3.  Bíró, A. – Branyiczki, R. – Kollányi, Zs. K. (2020) Egészségi állapot és munkapiaci státus összefüggései Magyarországon és Európában. In Fazekas Károly – Elek Péter – Hajdu Tamás (szerk.) Munkaerőpiaci tükör, 2019. Budapest: Közgazdaság- és Regionális Tudományi Kutatóközpont. 80–90.

4.  Roelfs, D. J. – Shor, E. – Davidson, K. W. – Schwartz, J. E. (2011) Losing life and livelihood: a systematic review and meta-analysis of unemployment and all-cause mortality. Social Science & Medicine, 72(6), 840–854.

5.  U.S. Department of Health and Human Services (2014) The health consequences of smoking – 50 years of progress: A report of the Surgeon General. Atlanta: U.S. Department of Health and Human Services, Centers for Disease Control and Prevention – National Center for Chronic Disease Prevention and Health Promotion – Office on Smoking and Health.

6.  WHO (2018) Global status report on alcohol and health 2018. World Health Organization. https://apps.who.int/iris/handle/10665/274603 – utolsó letöltés időpontja: 2021. január 22.

7.  Szilas, R. (2014) A szervezeti igazságosság hatása a munkahelyi stressz kialakulásának folyamatára. Munkaügyi Szemle, 1, 56–65.

8.  Ledolgozott heti munkaórák száma a teljes munkaidős foglalkoztatásban – MEF adatok (2007–2018) Éves átlag. KSH. https://www.ksh.hu/docs/hun/eurostat_tablak/tabl/tps00071.html – utolsó letöltés időpontja: 2021. január 22.

9.  Mosier, S. K. (1982) Workaholics: An analysis of their stress, success, and priorities. University of Texas at Austin.

10.  U.S. Department of Agriculture and U.S. Department of Health and Human Services (2020) Dietary Guidelines for Americans, 2020–2025. 9th Edition. December.

11.  American Psychiatric Association (2013) Diagnostic and statistical manual of mental disorders (5th ed.). Arlington, VA: American Psychiatric Association.

12.  Oates, W. E. (1968) On being a „workaholic” (a serious jest). Pastoral Psychology, 19, 16–20.

13.  Oates, W. E. (1971) Confessions of a workaholic: The facts about work addiction. New York: The World Publishing Company.

14.  Szakmai közegben a „munkafüggőség” vagy a „kényszeres munkavégzés” a legelfogadottabb kifejezések. Ám mivel a magyar nyelvben mára széles körben elterjedt a „munka-mánia”, illetve – az érintettek körében – a „munkaholizmus” terminus is, ezeket a kifejezéseket a legtöbb esetben szinonimaként fogom használni.

15.  Oates, 1971.

16.  Nash, C. F. (1987) Work patterns for the 1990s — The Impact of the information technology revolution. International Journal of Manpower, 8(5), 18–23.

17.  Billieux, J. – Schimmenti, A. – Khazaal, Y. – Maurage, P. – Heeren, A. (2015) Are we overpathologizing everyday life? A tenable blueprint for behavioral addiction research. Journal of Behavioral Addictions, 4(3), 119–123.

18.  Spence, J. T. – Robbins, A. S. (1992) Workaholism: Definition, measurement, and preliminary results. Journal of Personality Assessment, 58, 160–178.

19.  WHO (2019) International Statistical Classification of Diseases and Related Health Problems (11th ed.). World Health Organization. https://icd.who.int/ – utolsó letöltés időpontja: 2021. január 22.

20.  Schaufeli, W. B. – Bakker, A. B. – van der Heijden, F. M. – Prins, J. T. (2009) Workaholism among medical residents: It is the combination of working excessively and compulsively that counts. International Journal of Stress Management, 16(4), 249–272.

21.  Schaufeli, W. B. – Salanova, M. – González-Romá. V. – Bakker, A. B. (2002) The measurement of engagement and burnout: A confirmatory factor analytic approach. Journal of Happiness Studies, 3, 71–92.

22.  Csíkszentmihályi, M. (2010) Flow – Az áramlat. A tökéletes élmény pszichológiája. Budapest: Akadémiai Kiadó. Legéndyné Szabó Edit fordítása.

23.  Schaufeli, W. B. – Taris, T. W. – van Rhenen, W. (2008) Workaholism, burnout, and work engagement: Three of a kind or three different kinds of employee well-being? Applied Psychology: An International Review, 57, 173–203.

24.  Csíkszentmihályi, 2010.

25.  Schaufeli et al., 2002.

26.  Robinson, B. E. (1998a) Chained to the Desk: A guidebook for workaholics, their partners and children, and the clinicians who treat them. New York, NY: New York University Press.

27.  Ng, T. W. H. – Sorensen, K. L. – Feldman, D.C. (2007) Dimensions, antecedents, and consequences of workaholism: A conceptual integration and extension. Journal of Organizational Behavior, 28(1), 111–136.

28.  Ng, T. W. H. et al., 2007.

29.  Clark, M. A. – Smith, R. W. – Haynes, N. J. (2020) The Multidimensional Workaholism Scale: Linking the conceptualization and measurement of workaholism. Journal of Applied Psychology, 105(11), 1281–130.

30.  Clark et al., 2020.