Petőfi Sándor

János Vitéz

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

1

Tüzesen süt le a nyári nap sugára

Az ég tetejéről a juhászbojtárra.

Fölösleges dolog sütnie oly nagyon,

A juhásznak úgyis nagy melege vagyon.

Szerelem tüze ég fiatal szívében,

Úgy legelteti a nyájt a faluvégen.

Faluvégen nyája míg szerte legelész,

Ő addig subáján a fűben heverész.

Tenger virág nyílik tarkán körülötte,

De ő a virágra szemét nem vetette;

Egy kőhajtásnyira foly tőle a patak,

Bámuló szemei odatapadtanak.

De nem ám a patak csillámló habjára,

Hanem a patakban egy szőke kislyányra,

A szőke kislyánynak karcsú termetére,

Szép hosszú hajára, gömbölyű keblére.

Kisleány szoknyája térdig föl van hajtva,

Mivelhogy ruhákat mos a friss patakba’;

Kilátszik a vízből két szép térdecskéje

Kukoricza Jancsi gyönyörűségére.

Mert a pázsit fölött heverésző juhász

Kukoricza Jancsi, ki is lehetne más?

Ki pedig a vízben a ruhát tisztázza,

Iluska az, Jancsi szívének gyöngyháza.

„Szívemnek gyöngyháza, lelkem Iluskája!”

Kukoricza Jancsi így szólott hozzája:

„Pillants ide, hiszen ezen a világon

Csak te vagy énnekem minden mulatságom.

Vesd reám sugarát kökényszemeidnek,

Gyere ki a vízből, hadd öleljelek meg;

Gyere ki a partra csak egy pillanatra,

Rácsókolom lelkem piros ajakadra!”

„Tudod, Jancsi szívem, örömest kimennék,

Ha a mosással oly igen nem sietnék;

Sietek, mert másképp velem rosszul bánnak,

Mostoha gyermeke vagyok én anyámnak.”

Ezeket mondotta szőke szép Iluska,

S a ruhákat egyre nagy serényen mosta.

De a juhászbojtár fölkel subájáról,

Közelebb megy hozzá, s csalogatva így szól:

„Gyere ki, galambom! gyere ki, gerlicém!

A csókot, ölelést mindjárt elvégzem én;

Aztán a mostohád sincs itt a közelben,

Ne hagyd, hogy szeretőd halálra epedjen.”

Kicsalta a leányt édes beszédével,

Átfogta derekát mind a két kezével,

Megcsókolta száját nem egyszer sem százszor,

Ki mindeneket tud: az tudja csak, hányszor.

2

Az idő aközben haladott sietve,

A patak habjain piroslott az este.

Dúlt-fúlt Iluskának gonosz mostohája;

Hol marad, hol lehet oly soká leánya?

A rossz vén mostoha ekképp gondolkodott;

Követték ezek a szók a gondolatot:

(S nem mondhatni, hogy jókedvvel ejtette ki.)

„Megnézem, mit csinál? ha henyél: jaj neki!”

Jaj neked Iluska, szegény árva kislyány!

Hátad mögött van már a dühös boszorkány;

Nagy szája megnyílik, tüdeje kitágul,

S ily módon riaszt föl szerelem álmábul:

„Becstelen teremtés! gyalázatos pára!

Ilyet mersz te tenni világnak csúfjára?

Lopod a napot, és istentelenkedel...

Nézze meg az ember... hogy tüstént vigyen el -”

„Hanem most már elég, hallja-e kend, anyjuk?

Fogja be a száját, vagy majd betapasztjuk.

Úgy merje kend Ilust egy szóval bántani,

Hogy kihullanak még meglevő fogai.”

Reszkető kedvese védelmezésére

Ekkép fakadt ki a nyáj bátor őrzője;

Azután haragos szemmel fenyegetve

Az elmondottakhoz e szavakat tette:

„Ha nem akarja, hogy felgyújtsam a házát,

Meg ne illesse kend ezt a szegény árvát.

Úgyis töri magát, dolgozik eleget,

És mégsem kap száraz kenyérnél egyebet.

Most eredj Iluskám. Megvan még a nyelved,

Hogy elpanaszold, ha roszul bánik veled. -

S kend ne akadjon fönn azon, mit más csinál,

Hisz kend sem volt jobb a deákné vásznánál.”

Kukoricza Jancsi fölkapta subáját,

S sebes lépésekkel ment keresni nyáját,

Nagy megszeppenéssel most vette csak észre,

Hogy imitt-amott van egy-kettő belőle.

3

A nap akkor már a földet érintette,

Mikor Jancsi a nyájt félig összeszedte;

Nem tudja, hol lehet annak másik fele:

Tolvaj-e vagy farkas, ami elment vele?

Akárhová lett az, csakhogy már odavan;

Búsulás, keresés, minden haszontalan.

Most hát mihez fogjon? nekiszánva magát,

Hazafelé hajtja a megmaradt falkát.

„Majd lesz neked Jancsi... no hiszen lesz neked!”

Szomorún kullogva gondolta ezeket,

„Gazduramnak úgyis rossz a csillagzatja,

Hát még... de legyen meg isten akaratja.”

Ezt gondolta, többet nem is gondolhatott;

Mert ekkor a nyájjal elérte a kaput.

Kapu előtt állt az indulatos gazda,

Szokás szerint a nyájt olvasni akarta.

„Sose olvassa biz azt kelmed, gazduram!

Mi tagadás benne? igen nagy híja van;

Szánom, bánom, de már nem tehetek róla,”

Kukoricza Jancsi e szavakat szólta.

Gazdája meg ezt a feleletet adta,

S megkapta bajszát, és egyet pödrött rajta:

„Ne bolondozz Jancsi, a tréfát nem értem;

Amíg jól van dolgod, föl ne gerjeszd mérgem.”

Kisült, hogy korántsem tréfaság a beszéd,

Jancsi gazdájának majd elvette eszét;

Jancsi gazdája bőg, mint aki megbőszült:

„Vasvillát, vasvillát!... hadd szúrjam keresztül!

Jaj, a zsivány! jaj, az akasztani való!

Hogy ássa ki mind a két szemét a holló!...

Ezért tartottalak? ezért etettelek?

Sohase kerüld ki a hóhérkötelet.

Elpusztulj előlem, többé ne lássalak!”

Jancsi gazdájából így dőltek a szavak;

Fölkapott hirtelen egy petrencés rudat,

A petrencés rúddal Jancsi után szaladt.

Kukoricza Jancsi elfutott előle,

De koránsem azért, mintha talán félne,

Markos gyerek volt ő, húsz legényen kitett,

Noha nem érte meg még hússzor a telet.

Csak azért futott, mert világosan látta,

Hogy méltán haragszik oly nagyon gazdája;

S ha ütlegre kerül a dolog, azt verje,

Ki félig apja volt, ki őt fölnevelte?

Futott, míg a szuszból gazdája kifogyott;

Azután ballagott, megállt, meg ballagott

Jobbra is, balra is; s mindevvel mit akar?

Nem tudta, mert nagy volt fejében a zavar.

4

Mikorra a patak vize tükörré lett,

Melybe ezer csillag ragyogása nézett:

Jancsi Iluskáék kertje alatt vala;

Maga sem tudta, hogy mikép jutott oda.

Megállt, elővette kedves furulyáját,

Kezdte rajta fújni legbúsabb nótáját;

A harmat, mely ekkor ellepett fűt, bokort,