MÉSZÖLY ÁGNES

MÁRTA EVANGÉLIUMA

Prae Kiadó, 2021

Olvasószerkesztő: L. Varga Péter

A borítót Viive Noor festményének felhasználásával Szalay Miklós készítette.

Minden jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© Mészöly Ágnes, 2021

© Prae Kiadó, 2021

A PRAE.HU Kft. kiadása, 2021

2092 Budakeszi, Rákóczi utca 103.

A kiadásért felel: Balogh Endre

Felelős szerkesztő: Péczely Dóra

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5070-94-5

Egy madár ül a vállamon,
Ki együtt született velem.
Már oly nagy, már olyan nehéz,
Hogy minden léptem gyötrelem.

Súly, súly, súly rajtam, bénaság,
Ellökném, rámakaszkodik,
Mint egy tölgyfa a gyökerét,
Vállamba vájja karmait.

Hallom, fülemnél ott dobog
irtózatos madár-szive.
Ha elröpülne egy napon,
Most már eldőlnék nélküle.

Nemes Nagy Ágnes: Madár

„Tudta azért, hogy ez a krónika nem lehet a végleges győzelem krónikája. Nem tanúskodhat másról, csak arról, amit meg kellett tenni, és amit a terror és lankadatlan fegyvere ellen meg kell majd tenniök, egyéni meghasonlásaik ellenére, mindazoknak, akik, ha nem lehetnek szentek, és nem hajlandók elismerni a csapást, igyekeznek azért orvosok lenni.”

Albert Camus: A pestis. Vargyas Zoltán fordítása

I.

Napok óta áll a levegő. Az út menti pálmafák mozdulatlanul nyújtóznak, a csenevész bokrok levelein pedig megül a sárgás, száraz por, amit a néha arra járó lovak patája felver. A horizont remeg a forróságtól, s bár az öregek hűvös őszt ígérnek, napok óta egyetlen felhő sem piszkolja be az ég szikrázó kékjét.

A folyó felé tartó út jóllakott kígyóként tekereg. A lankás, alig észrevehető lejtő nem nehezíti meg a járást, és a távolban, ahol a hegyvidék durva füvet is alig termő földjét felváltja a völgy bőkezűsége, a táj kopár vörösessárgája élő zöldre változik.

Az ősz nem utazásra való idő. Bőven van ilyenkor munka a ház körül és a gazdaságban, munka, ami nem tűr halasztást, aminek ilyenkor van a rendelt ideje, nem előbb és nem később. Most mégis tucatszám igyekeznek a népek Béthabara felé, hogy saját szemükkel lássák Jánost, Zakariás fiát, kinek már a születése is annyi mendemondát indított útjára, mint ahány hajó kifut Cézárea Maritima vadonatúj hullámtörőinek oltalma alól. Mondják, hogy az ifjúban a próféták ereje lakozik, s akit megmerít a Jordán vizében, az megtisztul és megigazul. Azt is mondják, hogy már a születését is csodás jelek kísérték, s hogy zsenge gyermekkora óta remeteként él a pusztában, ruhája teveszőr, eledele vadméz és karob, hajában pedig, mit ugyanúgy nem ért olló, mint Sámson haját, erő lakozik, de nem a test, hanem a lélek ereje. Azt is mondják, hogy ő az, akit régóta vár a nép, nem csoda hát, hogy sokan hátrahagyják házukat és tennivalóikat, hogy saját szemükkel lássák, amit látni kell ez időkben.

Némelyek magukban igyekeznek, mások elhozták asszonyaikat és cselédeiket, vannak, akik egy átalvetőt sem cipelnek magukkal, mások után szamár vagy öszvér viszi a málhát. Nagyobb társaságok szanaszét szakadozva, elöl a férfiak, aztán az asszonyok és gyerekek lemaradva, mint amikor Jeruzsálembe törekszik a nép Pészah idején.

Két nő is a folyó felé tart. Egymásba karolva mennek, öltözékük és hajviseletük alapján leányoknak tűnnek, de nem ügyel rájuk idősebb asszony vagy férfiszemély. Egyetlen ifjú követi őket, aki két felmálházott szamárcsikót vezet. Az állatok hátán összetekert takarók, elemózsia és vizestömlők mutatják, hogy több napi út van az utazók mögött, s hogy akárhol is van otthonuk, semmiben nem szenvednek hiányt. Az egyik leány haja acélfekete, olajosan csillog, mint a damaszkuszi kardok halált ígérő pengéje, sudár tartása és ringó járása pedig úgy vonzza az úton járók tekintetét, mint a görög mutatványosok magnetoszi pálcája a vasdarabokat. A másik haja világosabb, tekintete szigorúbb, mozdulatai pedig kimértek, mintha minden lépést pontosan megtervezne. Mégis erősen hasonlítanak egymásra, arcuk formája, szemük alakja kétségtelenné teszi, hogy édesnővérek. S az ifjú, aki a szamarakat vezeti, nem kevésbé hasonlít rájuk. Inkább tűnik családtagnak, mint szolgának, annak ellenére, hogy a leányok nyomában jár, hiszen díszes, tarka vászon khitónja alatt hófehér gyolcsinget visel.

– Megállhatnánk már – szól hirtelen az ifjú előre nővéreinek.

– Ugyan, Lázár, hiszen alig fertályóra járás a folyó! – fordul hátra az acélszínű hajú.

– A fák alatt kellemesebb megpihenni. Ott árnyék lesz, és a víz mellett a levegő is hűvösebb – okítja a másik nő. – Még nem is delel a nap, s máris olyan a forróság, mint egy tüzes katlanban. Testvérem, ne késlekedjünk! Ne feledd, hogy a kedvedért indultunk útnak, s járjuk rongyossá sarunkat, ahelyett, hogy ügyelnénk…

– Mária örömmel tartott velem, s kivételesen te sem vitatkoztál, Márta – ellenkezik a férfi, de megszaporázza a lépteit.

– Mária örömmel megy bárhová, Márta pedig azt teszi, mit fivére jónak lát – jegyzi meg az idősebbnek tűnő nővér, s bár a szavainak van éle, nem sérti vele a két fiatalabbat. A férfi bólint és helyesel, mintha nem értené nővére célzását, a leány pedig válasz helyett elmosolyodik, aztán azt tanácsolja a többieknek, szaporázzák meg lépteiket, hogy mielőbb megláthassák Zakariás fiát, ki gyermekkorukban földijüknek számított, de mostanra olyan messzire költözött tőlük, amilyen messze az angyalok élnek a földi halandóktól.

Mire a nap delelőre ér, megérkeznek a folyóhoz. Ahogy közelednek, a levegő egyre frissebbé, a göcsörtös olajfák és mirtuszcserjék levelei egyre zöldebbé válnak, s egyre sűrűbben kell kerülgetniük a zarándokok földre telepedett, árnyékban hűsölő csoportjait. Mégsem pihennek meg, míg el nem érik a folyó partját, ott aztán egy kanyarulat kiszögellésében Lázár talál egy csenevész fácskát, amelynek ágai a víz fölé nyúlnak, s amihez kikötheti állatait. Az egyik szamár hátáról levesz egy hengerbe göngyölt takarót, és a fűre teríti nővéreinek. Márta és Mária igen elégedetten telepszik le, hiszen a helyről, mit testvérük foglalt nekik, olyan közelről láthatják s hallhatják a folyóban álló prófétát, mintha saját udvarukban beszélne.

De János, Zakariás fia nem hozzájuk intézi szavait, s nem is a sokasághoz vagy a csodaváró, bámész tömeghez. Egyetlen férfihoz beszél, aki fedetlen mellkassal, ágyékkötőben áll előtte, szemmel láthatóan készen arra, hogy megmerítkezzék.

– Neked kéne megkeresztelned engem, Mester, s te járulsz a színem elé? – kérdezi. – Hiszen arra sem vagyok méltó, hogy saruszíjadat megoldjam!

– Hagyd el ezt – ellenkezik a másik. – Jól tudod, hogy be kell teljesednie annak, ami meg van írva.

– Ki ez, kit Mesterének szólít János? – kérdezi Mária súgva testvéreit.

– Hallottam már róla, valamiféle rokona lehet neki – magyaráz Lázár tudálékosan. – Állítólag nagy tudású férfiú, maga is tanító. Mondd csak, Márta, nem adnál valamit az útravalóból? Igen megéheztem reggel óta.

Az idősebb nővér készségesen feláll, a szamárhoz fordul, melyre két oldalról egy-egy zsákba sajtot, gyümölcsöt és olajos magvakat csomagolt, s elkezdi kibontani a zsákok nyakára tekert kötelet. Amíg Márta az elemózsiával bajlódik, hogy csillapítsa testvérei éhségét, Keresztelő János alámeríti a Názáretből való Jézust, s amikor az felbukkan a Jordán hullámai közül, nagy fényesség támad az égen. Az emberek mennydörgésszerű hangot hallanak. Ki ezt érti ki belőle, ki azt, de mindenki érzi a szíve mélyén, hogy igen fontos dolgoknak lehetett szemtanúja.

Márta pedig gyolcskendőbe bugyolált sajtot, fügét és olajbogyót ad testvéreinek, akik lelkendezve mesélik neki, mi történt, s fennhangon dicsérik az Urat.

*

A lenyugvó Nap vörösre festi a Jerikó mögött magasló hegység vonulatát, a zarándokoknak azonban eszükben sincs szedelőzködni, hogy még az éjszaka beállta előtt visszaérjenek a város falai mögé, ahol biztonságos szállást és élelmet kaphatnak. A tömeg áhítattal hallgatja a názáreti férfit, aki egy fa árnyékában fel-alá sétálva, néha a göcsörtös törzsnek támaszkodva, aztán újra erőre kapva órák óta hirdeti az Úr dicsőségét, s példázatokkal mondja el az embereknek, mit kell tenniük ahhoz, hogy beléphessenek az Isten országába.

János, a Keresztelő egy pálma tövében ülve hallgatja a beszédet. Arcán, melyet sötét keretbe von szakálla és varkocsba kötött haja, egyszerre látszik fáradtság és a jól elvégzett munka felett érzett öröm. Mióta alámerítette s kiemelte a folyó vizéből a názáretit, olyan kimerültséget érez, mintha a karjaiban hozta volna fel a tenger mélyéből az elsüllyedt várost, amiről az utazók mesélnek. Jólesik most elengednie a pásztorbotot, elvegyülni a nyájban, hogy erőt gyűjtsön küldetése befejezéséhez. Jól tudja, hogy legfőbb feladatát elvégezte, de tovább kell mennie a neki rendelt úton.

– Elfogadsz, uram, egy kevéske sajtot és némi kenyeret? – áll meg mellette egy leány. Hollófekete hajának tincsei előtolakodnak kendője alól. – Nem sok, de nővérem szerint bőven nélkülözni tudunk ennyit, s te nem vettél étket magadhoz, mióta mi megérkeztünk.

János ellenkezni akar, de a lány meg sem várja a válaszát, már nyújtja is felé az ételt, ő pedig elveszi kezéből a kenyeret is, a sajtot is. Köszönetképpen csak bólintani tud, de a lány már kecses léptekkel igyekszik vissza az övéihez, óvatosan kerülgetve a földre terített takarókat. S a keresztelő, aki hónapok óta szüntelenül böjtölt, óvatosan beleharap a hófehér kecskesajtba.

Mária letelepszik testvérei közé, s újra a prédikáló Mesternek szenteli figyelmét. Egészen közel húzódik bátyjához, aki bár nem kedveli, ha hozzáérnek, ikertestvérét sosem tolja el magától. Most azonban észre sem veszi, hogy húga visszatért, olyan figyelemmel hallgatja a názáreti tanítót. Nővérük pedig észrevétlenül felemelkedik mellőlük, s a szamarakhoz megy, hogy megitassa őket a folyóból, mielőtt leszáll az est.

Másnap a názáreti Jézus nem sokkal napkelte után útra kelt, hogy visszatérjen otthonába. Néhányan az előző napi hallgatóságból követték őt, egyesek szerint két férfit tanítványául is szólított, mások azt mondták, hogy csak egyfele vitt az útjuk, s azért indultak vele egy időben. Lázár, ki előző este csak sokára tudott elaludni a Mester szavai miatt, igen csalódott, hogy átaludta az elhivatást. Keserű szavakkal korholja nővérét, aki már órák óta talpon volt, s aki előbb válaszra sem méltatja, aztán úgy leteremti, mintha nem édesöccse és korán elhalt apjuk egyetlen fiaként a család feje lenne, hanem meggondolatlan gyermek.

– Majd pont rád bízza a Mester igéinek hirdetését, aki még egy bárányt sem tudsz átterelni a legelőről a kúthoz! – csattan fel. – Hova is tettem az eszemet, amikor beleegyeztem ebbe az útba? A legjobb lesz, ha rögvest visszaindulunk Bethániába! Kerítsd elő Máriát, aztán szedelőzködjünk, hogy a déli hőség beállta előtt elérjük Jerikó falait.

Lázár arca pirosra válik, de nem ellenkezik nővérével. Márta akarata erősebb, mint a bűnösök bokájára fűzött béklyó, így tartja össze a családot és mindazt, amit örökül hagyott rájuk apjuk, Szírus, mikor alig egy évvel asszonya után megtért a Teremtőhöz.

Lázár tehát magára ölti szimláját, s Mária keresésére indul. Ott találja őt a folyóparton ülve, Jánost figyeli, ahogy a víz alá merít egy öreg, reszketeg férfit, aztán magához emeli és odavezeti gyermekeihez, kik a víz szélén várnak rá, hogy aztán együtt dicsérjék és magasztalják az Urat.

*

Néhány hónap múlva pedig Lázár és nővérei Kánába mennek, mert hivatalosak egy menyegzőre. Nem sejtik, hogy a vendégek között lesz a názáreti Jézus is, kinek anyja, kit Máriának hívnak, és aki, ahogy az emberek beszélik, szeplőtlenül foganta elsőszülött fiát, rokona a menyasszonynak. A vőlegény családja igen jómódúnak számít azon a vidéken, nem csoda hát, hogy szerte Izrael földjéről érkeznek vendégek, megtöltve a lakodalmas ház udvarát. Az út hosszú és igen megerőltető Szamária kietlen hegyes vidékén és Galilea zöldellő völgyein át, s Lázár, ki nehezen viseli az utazással járó fáradalmakat, megint gyengélkedik. Mivel még akkor is sokszor meg kellett állniuk pihenni, ha az idő nagy részében szamárháton követte nővéreit, csak késve érkeznek a városba, már javában áll a vigalom, mikor beállítanak az ünneplő házba. A vőlegény apja azonban jó szívvel fogadja őket, egy félreeső szobába vezeti, majd étellel és itallal kínálja a megfáradt utazókat.

Mária hamarosan csatlakozik a többi vendéghez, Márta viszont testvérével marad, azzal a szándékkal, hogy megvárja, míg az erőre kap. Friss vizet ad neki, nedves gyolccsal törölgeti tarkóját és karját, hogy lehűtse felhevült testét.

– Jertek azonnal, mert itt van az a férfi, akit János a szemünk láttára merített a Jordán vizébe! Anyjával és tanítványaival érkezett, s bár most csak egy a vendégek közül, így is sokan kívánnak beszélni vele – ront néhány perc múltán Mária a szobába.

Lázár a hír hallatán nyomban erőre kap. Az elmúlt hetekben nem egyszer kanyarodott vissza beszélgetésük arra a reggelre, mikor oly szerencsétlenül elszalasztották az alkalmat, hogy szót váltsanak az ifjú rabbival, s azóta is sok csodálatos dolgot hallottak cselekedeteiről és tanításairól. Kimennek hát az ünneplők közé, s elvegyülnek a menyasszony rokonai körében.

Márta hallomásból ismeri már Jézus legodaadóbb híveit, Simont, Andrást, Mátét és Jánost, s nagy örömmel tölti el, hogy öccse végre szót válthat velük. De mert őt magát is megviselte az út, s a szíve még tele van aggodalommal Lázár gyengesége miatt, félrevonul a sokadalomtól, amint látja, hogy az ifjú arcáról eltűnt a fáradtság szürkesége. Megáll a ház tövében, ahol az árnyékban a mosakodásra való vízzel teli edények sorakoznak, hátát nekitámasztja az épület falának, nem messze egy ajtótól, melyen keresztül a szolgálók az ételeket és az italokat hordják fel az udvaron felállított hosszú asztalhoz, s csak távolról figyeli, ahogy testvérei beszédbe elegyednek a Názáretből érkezettekkel.

– Igen pompás ez az ünnep, és a vendéglátás olyan bőséges, hogy sokáig emlegetni fogják még ezt a menyegzőt – szólítja meg őt hirtelen egy ismeretlen anélkül, hogy amint a szokás diktálná, megmondaná neki nevét és azt, honnan való.

– Biztosan így van – válaszol Márta kelletlenül, s a férfira emeli tekintetét. Egyetlen megvető pillantással el akar fordulni, de az idegen szeme, mely sötét és mély, mint a kút bethániai házuk udvarán, nem ereszti őt. – Márta vagyok, uram, Szírus gyermekei közül a legidősebb, a Jeruzsálem melletti Bethániából. Elhalt apám családja távoli rokona a vőlegény apjának, s én csak az imént érkeztem, testvéreimmel, Lázárral és Máriával.

Ezzel lesüti szemét, mert bár mióta szülei halálával rá maradt a gazdaság és testvérei gondja, s így sok dolgot kell tennie, ami nem az ő tiszte volna, most mégis kellemetlenül érzi magát az idegen férfi mellett.

– Iskáriótból való Júdás, a názáreti Mester követője – hajtja meg fejét a férfi. Talán még többet is mondana, ám odalép hozzá egy apró termetű asszony, kinek sötét hajába már olyan fehér csíkokat húzott az idő, amilyen fehérek a jeruzsálemi templom falai, megfogja karját, valamit súg neki, és magával húzza az asztal felé.

Az asszony és a férfi, aki Iskáriótból való Júdásnak nevezte magát, egyenesen a názáreti Jézushoz megy, s meg sem várva, hogy az befejezze mondandóját, magukkal hívják őt.

– Nincs boruk – mondja az asszony Jézusnak, mikor már kellő messzeségbe kerültek a násznéptől.

– Anyám, ez nem tartozik ránk. Nem jött el még az én órám – válaszol Jézus, s már fordulna vissza társaihoz, ám az apró asszony belekapaszkodik a karjába.

– Nincs már boruk, pedig még az alkonyat is messze van. Nem engedhetjük, hogy szégyen szálljon a házra. Tanítványaid pedig, kik hívatlanul követtek téged, igen sűrűn emelgették a kupát – erősködik az asszony, azzal odaint egy szolgát, s meghagyja neki, hogy ha bort akarnak, cselekedjenek mindenben a fia szavai szerint.

Jézus pedig meglátja a kővedreket a ház fala mellé állítva, melyek tisztálkodásra való vízzel vannak megtöltve, s mondja a szolgáknak, hogy tegyenek abba színültig tiszta forrásvizet. És Márta látja, ahogy a szolgák úgy tesznek, ahogy a názáreti férfi mondja, s mivel a közelben áll, azt is látja, hogy a kőedényekben elváltozik a víz színe, s ezért amikor a názáreti Mária odavezeti a násznagyot, hogy ízlelje meg a vedrek tartalmát, már nem is csodálkozik a násznagy elragadtatott hangján, amivel a bort dicséri. És a szolgák korsókat hoznak, kimérik beléjük a bort, s felszolgálják azt a vendégseregnek.

Márta pedig, amikor senki nem látja őt, odalép az egyik vederhez, az ujját végighúzza a peremén, megízleli a halványvörös cseppet, s bizonyságot szerez róla, hogy édesebb az minden bornál, amit Noé óta kóstoltak Izrael földjén. Felnéz, hogy megkeresse a sokadalomban testvéreit, és elmondjon nekik mindent, amit látott s hallott, de nem találja őket a vigadók között, csak a sötét szemű férfit, aki mutatóujját szájára helyezve inti hallgatásra őt. Így hát a Bethániából való Márta szavak nélkül, a szívében dicsőíti csak az Urat.

*

A kánai menyegző után pedig megerősödik Lázár teste, így elhatározza, hogy követi Jézust és tanítványait Kapernaumba. Mária is vele kíván tartani, Márta szívét azonban nyomasztják az otthoni gondok és tennivalók. Húga gondjára bízza tehát öccsét és viszont, de arca gondterhelt és lelke aggodalommal teli, amikor elválik tőlük Magdalában, nem messze a háztól, melyet egykoron anyjuk családja birtokolt, s ahol húga és fivére egy forró nyári éjjelen megszületett. De testvérei megígérik neki, hogy a következő szombat elteltével útra kelnek ők is, felül hát szamara hátára, s a Jordán folyását követő úton elindul Jeruzsálem felé. Mikor harmadnapra hazaér, s mindent rendben talál, igen elnehezül a szíve. Egész este, míg egyedül üldögél a házuk udvarát hűs árnyékkal oltalmazó, százéves fügefa alatt, azon gondolkodik, nem tette volna vajon jobban, ha ő is követi Jézust és tanítványait, Simont, Andrást és az Iskáriót-beli férfit, ahogy testvérei tették. De másnap reggelre hírt kap, hogy az egyik városfalon kívüli juhakolba, ahol a Pészahra nevelt bárányaikat tartják, ragadozók vagy rablók törtek be, s hirtelen annyi dolga lesz, hogy elfeledkezik a bánatáról.

Hetednapra megérkeznek testvérei, erőben és egészségben, s boldogan mesélnek mindazokról a tanításokról, amiket Jézustól hallottak. És Mária addig könyörög, míg Márta rábólint, hogy ötszáz ezüstpénzt adakozzanak a názáreti követői számára, hogy azok ne szenvedjenek hiányt semmiben, míg Mesterüket kísérik, Lázár pedig megígéri Mártának, hogy reggelre kelve újult erővel fog a birtok dolgaihoz, s ő intézi a húsvéti bárányok ügyét a kereskedőkkel.

Ám másnapra megint kimegy az erő Szírus fia Lázárból, Márta tehát meghagyja Máriának, hogyan ápolja, ő maga pedig felkerekedik Jeruzsálembe, hogy megegyezzen a bárányokról a kereskedővel, aki már apja idejében is megbízható vásárlójuk volt. Amikor felér a kaptatón, s a Susa-kapun át a templom előtti térhez közeledik, hallja, hogy kiáltozást és egyéb ricsajt visszhangoznak az időnél is öregebb kőfalak. Megszaporázza a lépteit, hogy megláthassa, mi történik, hogy vajon tolvajt üldöznek a kereskedők, vagy a római katonák tartóztatnak le valakit, aki a Birodalmat vagy a császárt káromló feliratot festett az Antonius-palota falára.

Ám amikor odaér a templom előtti tágas térre, látja, hogy más oka van a ribilliónak. A kereskedők szitkozódásába bárányok bégetése, riadt ökrök panaszos bőgése és kalitkáikból kiszabadult galambok rikoltozása vegyül, de minden szitkozódást és rikoltozást túlharsog egy tiszta hang. Márta ekkor észreveszi a názáreti Jézust, aki minden erejét latba vetve épp felborítja az egyik pénzváltó aranyakkal és különböző súlyokkal megrakott asztalát.

– Vigyétek innen a portékátokat, és ne tegyétek az én atyám házát kufárkodás házává! – kiabálja Jézus, a kereskedők pedig próbálják menteni magukat s jószágukat a haragja elől. Tanítványai, Simon, András és az iskárióti Júdás ugyanolyan döbbenten figyelik a Mester emberfeletti erejét, mint az árusok, a szolgák vagy a többi bámész népek. Csak egynéhány írástudó meri felemelni a szavát, de Jézus nem retten meg tőlük, s nem tágít addig, míg az árusok el nem kotródnak a templom bejáratától.

Márta pedig dolgavégezetlenül indulna vissza Bethániába, hiszen nem is reméli, hogy a nagy felfordulásban megtalálja majd a maga emberét, ám legnagyobb meglepetésére szinte belebotlik az öregbe. A ritkás szakállú, meggörbült hátú vénség bajszát rágcsálva figyeli a názáreti tombolását, próbál beleolvadni a templomtér kerítésének falába, s mikor észreveszi Mártát, megkönnyebbülve kapaszkodik belé, majd kérdezés nélkül ömleni kezd belőle a szó. Káromolja a csőcseléket, akinek semmi sem szent, a semmiből jött prófétákat és követőiket, akik nem tisztelik a törvényt, de áldja előbb saját elővigyázatosságát, hogy ma nem hozott portékát magával, majd Mártát, hogy oly hirtelen s váratlan felbukkant a megmentésére.

– Bizony mondom, leányom, nagy szerencséje Izrael földjének, hogy vannak még gyermekei között tisztelettudó és jóravaló ifjak, mint te, vagy a testvéred, Lázár. Atyád és szülőanyád büszke lenne rátok, mert nem vegyültök az oktalan lázadók közé.

Márta lesütött szemmel hümmög az öreg szavai hallatán, s amilyen gyorsan csak lehet, elkormányozza az Alsóváros felé, hogy ott egy fogadóban megegyezhessenek a húsvéti bárányok ügyében. Amikor már asztalnál ülnek, s a vénember kissé megnyugodva kortyolja a megkötött üzletre az áldomást, Márta pedig az övébe kötheti az ötven állatra kapott előleget, hálát ad az Úrnak, hogy Lázár nem érezte magát elég erősnek ahhoz, hogy Jeruzsálembe jöjjön ezen a reggelen.

Szeptember – a füvesítésről

Fűmag vetésére optimális a nyár végi, ősz eleji időszak. Ilyenkor jelentős csapadékra és harmatképződésre lehet számítani. Az éjszakák hűvösebbek, a melegigényes ruderális gyomok nem kapják meg a csírázáshoz szükséges hőt. Az őszinél alacsonyabb talajhőmérséklet a csírázási időt megnyújthatja, ez rizikót jelent, ám a tapasztalatok szerint az ekkor vetett mag nagy valószínűséggel kikel, a vetés gyommentes lesz, és a tél beálltáig a fű kellően megerősödhet.

A bevetni kívánt területet tisztítsuk meg, és lazítsuk fel a talajt. A köveket, évelő gyomok gyökereit gondosan távolítsuk el. A durván elegyengetett területre kiszórhatunk műtrágyát, ezt néhány centiméter mélyen munkáljuk a talajba, majd a felületet gondosan hengerezzük le, és a talajegyenetlenségeket gereblyével simítsuk el. Az előkészített talajt 1‑2 hétig hagyjuk pihenni, hogy a csírázó gyomokat el tudjuk távolítani. Fűvetés előtt a területet jól be kell öntözni.

Négyzetméterenként 30‑40 gramm fűmagot szórjunk a talajra. A fűmag kiszórása után vékony rétegben szórjunk tőzeget vagy virágföldet a területre, a fű ugyanis csírázás szempontjából fotofób, melegre és sötétségre van szüksége, hogy a fejlődési folyamat beinduljon.

Ezután finoman beöntözzük a területet. Az aljfüvek keléséig naponta 3‑5 alkalommal öntözzük újra, hogy a csírázás mielőbb meginduljon. Ez kedvező körülmények között vetés után egy héten belül megkezdődik. A csírázást követő növekedés idején az öntözést mérsékelni lehet.

Az első fűnyírás a vetéstől számított 30 napon belül válik szükségessé, amikor a fű magassága 8‑10 centi. Ezt száraz talajon, négy centiméteres tarló hagyásával, éles késű géppel kell elvégezni. Legalább három fűnyírásra van szükség a gyep átadásra kész állapotáig, ez idő alatt a pázsit sűrűvé és tömötté válik, a talaj fedettsége pedig legalább 75 százalékra nő.

www.kertem.com/fuvesites

1.

A zsíros, fekete rögök engedelmesen morzsolódnak szét a tenyeremben. Bőven jut a körmöm alá is a földből. Indulás előtt nem szabad elfelejtenem rendesen megsikálni, a múltkor a hüvelykujjam körme alatt maradt egy kis piszok, a buszon vettem észre csak. Jobb híján kiszívogattam, mocskos kézzel nem állíthatok be a rendelőbe.

Félig kiürült az ötvenliteres zsák, így könnyen emelem, nem kell húznom magam után. Átmegyek a kert hátsó részébe, a grillező körül is kipusztult a pázsit, miután lefújtad a díszkövet gyomirtóval. Évek óta kérem, hogy vegyünk perzselőt, ne azt a bivalyerős szert használd, vagy legalább óvatosan permetezd a díszkő széleinél, de szerinted minden tavasszal tocsogósra kell áztatni a fél kertet Glialkával, különben néhány aljas gyom megmarad valahol, és épp akkor üti fel a fejét, amikor Marosánék tiszteletüket teszik nálunk. Az pedig tényleg nagy arcvesztés lenne.

Szeretek olyan szavakat használni, amilyeneket Kolos szokott. Pedig igazából nem értem őket, inkább csak ráérzek néhányra, ha sokszor hallom. Olyan sokszor nem hallom, Kolos ritkán áll szóba velem, akkor is csak a felét értem annak, amit mond, a többit legfeljebb megtippelni tudom. Néha tévedek, a múltkor a hangemberre azt hittem, hogy valaki, aki hangosan beszél. A fiam csak nevetett. Nem bántón, inkább elnézően.

Azóta sem tudom, mit jelent a hangember.

De nem is biztos, hogy tudnom kellene. Nem kell nekem mindent értenem.

A maradék földet rászórom a fűmagokra. Betakargatom őket, ahogy Kolost és Rebekát takargattam kiskorukban. Aludj, kis fű, aludjál, nyuszika is alszik, este van a faluban, kicsi füvek alusznak. Persze, nem elég a föld, pedig alig fél négyzetméter a kipusztult rész. Ki kell nyitni egy új zsákot. Az előzőt beletuszkolom a szelektíves kukába, a szerszámos házikóból kicigölöm a következő ötvenliteres virágföldet, és feltépem a perforációnál. A körmöm belemélyed a nedves, sötét masszába, a világospiros géllakk épp annyira nem tartozik a földhöz, mint a kezemhez. A számítógép billentyűzetének a része, benn, a klinikán. Néha úgy érzem, hogy azokat a hófehér gombokat csak tökéletesre manikűrözött ujjakkal lehet megérinteni.

Ahogy megpróbálom megemelni a zsákot, rájövök, hogy pisilnem kell. De eszem ágában sincs bemenni. Le kellene vennem a kerti göncöt, mert ha megspórolnám az öltözködést, összekoszolnám a lakást. És semmi kedvem takarítással vacakolni, mielőtt hazajössz. Inkább kibírom, amíg végzek a fűpótlással. Igazán nincs már sok, csak a tujasor mellett az a rész, amit ellepett a moha télen. Miután az összes fűmaggal borított foltból friss földdel borított folt lesz, elcsomagolom a virágföldet, és bekapcsolom a szivattyút. A víz vastag sugárban indul meg, félig be kell fognom a slag végét, hogy szépen permetezze a frissen vetett részeket. Mindig nyaggatsz, hogy használjam az öntözőpisztolyt, de szeretem érezni a víz erejét, és azt sem bánom, ha a locsolás végére átázik a cipőm.

2.

Óvatosan oldalazva lépek ki a zuhanykabinból. Nem félek a megcsúszástól, de csak így tudom elkerülni, hogy a látóterembe kerüljön az egész alakos tükör. Vagy hogy az egész alakos tükör látóterébe kerüljek. Felöltözve jól viselem a testemet, tudom, mi előnyös, és mit nem szabad felvennem soha. Szűk alsó bő felsővel, vagy éppen fordítva, simulós, kivágott pulóver és terjedelmes szoknya bármikor. De már elmúlt az az idő, hogy zsákruhában az utcára menjek. És az az idő is elmúlt, amikor érzelmek nélkül tudtam törölközni a tükör előtt. Ha volt olyan valaha egyáltalán. Kamaszként sportos voltam és dacosan büszke az alakomra, legalább ebben lepipáltam anyámat, terhesen meg szerelmes a saját gömbölyűségembe. És nem csak azért, mert te is szerelmes voltál belém. Ruhátlan Madonnának láttam magam, teljesnek és tökéletesnek, legszívesebben örökre várandós maradtam volna, és később sem zavartak a fennmaradt kilók. Annyi minden más volt, amivel foglalkoznom kellett. Mikor Rebeka lányosodni kezdett, akkor vettem észre magam, micsoda tehén lettem hirtelen, mondtam, és vártam, hogy tiltakozz, de csak arra hívtad fel a figyelmemet, hogy az ilyen mérgező megjegyzések testképzavarokat okozhatnak egy labilis kiskamasznál. Akkor is, ha az anyja magára vonatkoztatja őket.

Mert mintával nevelünk.

Azóta nem teszek mérgező megjegyzéseket magamra. De elkerülöm a fürdőszobai tükröt.

A hajszárítással és az öltözéssel igyekeznem kell, ha sminkelni is akarok. A ruha nem fontos, az csak az útra kell, a rendelőben ugyanazt a halványzöld kosztümöt viseli mindenki, de a hajammal meg az arcommal már többet vacakolok. Alapozó ma nem muszáj, a korrektort nem spórolhatom meg, a szemem alatt áruló karikák sötétlenek. De hiába nyúlok a pipereszekrény fiókjának bal hátsó sarkába, Rebeka elvitte a szemkörnyékápolót, pedig tudja, hogy arra háklis vagyok. Tőled kaptam, egy vagyonba kerül, és neki szüksége sincs rá. A szobájában találom meg, lehajítva egy rakás szennyes mellé, ha már ott vagyok, felnyalábolom a ruhákat, és mielőtt befejezem a sminkelést, bepakolom a mosógépbe. Időzítőre állítom a mosást, hogy addigra legyen kész, mire hazaérek, ha centrifugálás után nincs kiteregetve időben, pállott szagú és gyűrött lesz a ruha.

A rúzsok közül kiválasztom a körmömmel egyező világospirost, parfümöt fújok magamra, cipőbe bújok, és kilépek a házból. Míg készülődtem, leszakadt az ég, ki látott már ilyet, vihar délelőtt, szeptemberben. A díszkő szegélye mellett sötétbarna csíkban húzódik a friss vetés, a nedves föld illata elnyomja a nyakszirtemen túlzásba vitt L’Air du Temps‑t.