PATRICK BARCLAY

MOURINHO

A GYŐZTES ANATÓMIÁJA

GABO

Az eredeti mű címe:

Patrick Barclay:

MOURINHO

Orion Books, London, 2012

Fordította: Mártha Bence

Borítóterv: Malum Stúdió

Copyright © Patrick Barclay 2005, 2011

Hungarian translation © Mártha Bence, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN: 978-963-689-852-6

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Az EPUB konverziót Kühne Andrea készítette

Köszönetnyilvánítás

Sokat elmond José Mourinhóról, hogy bárkivel beszéltem róla ennek a könyvnek az első, 2005-ös kiadása előtt, vagy azóta − és itt olyan futballóriásokról beszélünk, mint Sir Bobby Robson, Louis van Gaal, Patrick Vieira, vagy André Chin, akit Mourinho annak idején tanított az iskolában − egyetlen rossz szót sem szóltak a Special One-ról. Szinte azt hihetjük, írtam 2005-ben, hogy minden ellenségét kivégeztette menet közben.

Komolyra fordítva: annak az úriembernek a Chelsea Football Clubtól, aki azt mondta nekem, hogy „Mourinho nem nagyon szereti azokat, akik könyvet írnak róla az ő tudta nélkül…” nem kellett izgulnia miattam. Ezt a könyvet az első perctől kezdve egy futballedző hiteles bemutatásának szántam, és hálás vagyok és voltam mindazoknak a fontos, a futball világában élő személyeknek, akik megértve a könyv valódi célját, nagylelkűen megosztották velem meglátásaikat és információikat. Sir Bobby Robson mellett olyanok segítettek a munkában, mint Van Gaal, Gérard Houllier, David Moyes és a ragályosan lelkes, elképesztően tájékozott Andy Roxburgh. A később megírt fejezetekhez, a milánói és madridi események feldolgozásában Patrick Vieira és Mark Halsey − a játékvezető, akivel Mourinho baráti kapcsolatot ápol − segítettek.

Örömmel használtam fel Desmond Morris nagyszerű gondolatait, régi barátomtól, Ian Rosstól pedig azt tanultam meg, hogy még egy „cinikus rohadékot” is képes elbűvölni Mourinho sármja (amit én első kézből tapasztaltam meg, amikor 2009-ben először találkoztunk Olaszországban, és felajánlottam neki, hogy kaphat egy példányt az eredeti könyvből és a portugál változatból, de ő azt mondta, köszöni, már megvan neki). A háttérinformációk egy része a José Mourinho: Made in Portugal (Dewi Lewis Media, 2004) című könyvből származik, ezek kontextusba helyezésében Frank Clark, Peter Robinson, valamint Mick Martin, Ross Mathie, Tosh McKinley és Gary Bollan emlékei segítettek. Köszönet illeti André Chint és Ian Aitkent az őszinte vallomásokért, ebben osztozott Paulo Anuncição és Christina Lamb; valamint David Luxtont a David Luxton Associatestól, aki segített a cél megfogalmazásában. A könyv szerkesztésekor mutatott hozzáértésükért Rebecca Winfieldnek; Alan Samsonnak, Paul Murphynek, Ian Preece-nek, Ian Marshallnak és Mark Rushernek vagyok hálás. Köszönöm James Royce kutatómunkáját, és interjúkészségét, Lauren Clark türelmét és tanácsait, és végül (de semmiképp nem utolsósorban) szeretnék köszönetet mondani annak a kislánynak, akinek megmutogatom azokat a roppant fontos jegyzeteimet.

Miközben A győztes anatómiáján dolgoztam, azt vettem észre magamon, hogy sokakhoz hasonlóan én is kezdem megkedvelni a könyvem címszereplőjét, miközben a csapatvezetési és menedzselési elvei közül néhánytól felfordul a gyomrom. Mourinho sötét oldala nem tűnt el, velünk van a mai napig, amit a Real Madrid Barcelona elleni Bajnokok Ligája-elődöntője után mutatott viselkedése is bizonyít, amikor belenyúlt Pep Guardiola akkori segítőjének, Tito Vilanovának a szemébe. És mégis, amikor az emberek azt kérdezik, Mourinho személyesen részt vett-e a könyv megírásában, miközben arról faggatnak, milyen ember ő valójában, és a válasz mindig meglepi őket. Az biztos, hogy a tapasztalataim szerint roppant tapintatos. Magával ragadó, szívélyes és mindig szórakoztató. De ehhez a könyvhöz nem kértem a segítségét. A munka egyetlen szakaszában sem. Még ehhez a legfrissebb kiadáshoz sem. Ennek két oka volt. Az egyik, hogy a kiadó azt szerette volna, ha szabad kezet kapok, hogy csakis azt írhassam le, amit akarok. Ezen kívül az összes pénzt magamnak akartam.

Patrick Barclay

2012. július

Első rész
Ferguson nyomában

Zűr Madridban

Az összes jelölt közül, akik szóba kerültek Sir Alex Ferguson utódjaként a Manchester United élén, csak egy valaki nem rettenne vissza a feladattól. Legalábbis nehéz lenne még egy olyat találni, mint José Mourinho, aki számára az Old Trafford aranyművesének hirtelen, és meglehet, végleges visszavonulása nem jár személyes kudarctól való félelemmel. Bizony, Mourinho 2013. január végén betöltötte az ötvenet, és már önmaga számára sincs mit bizonyítania, amit még Fergusonról sem lehetett volna elmondani, amikor épp ennyi idős volt, és számos fagyos hónapon át töprengett, vajon megfogadja-e egy szurkoló transzparensre írt tanácsát, és visszahúzzon-e Skóciába.

1989–90 tele Ferguson számára az önmarcangolás időszaka lehetett. Mindez még azelőtt történt, hogy tavasszal az FA-kupa megnyerésével learatta volna első angliai diadalát. Bizonytalan volt saját edzői és menedzseri képességeit illetően, sőt még azzal a gondolattal is eljátszott, hogy talán ő is csak egy skót, aki nem bír lépést tartani az angol bajnokság kemény tempójával. Mourinho ezzel szemben olyan könnyedséggel libbent be Angliába 2004-ben, mintha az övé lenne az ország. Az állította magáról, hogy „különleges”, és ezt bizonyítandó meg is nyert két egymást követő bajnokságot, megismételve a korábban Portugáliában bemutatott, majd Olaszországban megismételt teljesítményét. Portugáliában és Olaszországban a Bajnokok Ligáját is megnyerte. Amikor pedig Spanyolországba költözve sem a spanyol bajnokságban, sem a Bajnokok Ligájában nem sikerült legyőznie a Barcelonát, nem tűnt úgy, mintha ezért magát vagy a csapatát hibáztatta volna. Inkább azt sugalmazta, hogy valamiféle baljós erők szövetkeztek az irányítása alatt álló Real Madrid ellen.

Ezek a baljós erők alighanem megenyhültek a Madridban töltött második szezonja alatt. Persze az is lehet, hogy ő maga kerekedett fölébük. Akárhogy is, 2012-ben a Mourinho vezette Real Madrid a spanyol bajnoki címet is trófeái között tudhatta, véget vetve ezzel Pep Guardiola Barcelonája hároméves uralmának. A nem éppen nagyarányú 2-1-es győzelmet Cristiano Ronaldo vezérletével húzták be április 21-én, a katalánok otthonában. A reményt, hogy menetelésük folytatódik a Bajnokok Ligája döntőjéig is, négy nappal később egy tizenegyespárbaj zúzta össze a Bayern München ellen. Eközben a Barcelona szenvedése is tovább folytatódott, őket ugyanis még nagyobb meglepetésre a Chelsea ejtette ki. Az angolok aztán a döntőben az Allianz Arénában, hazai pályáján szintén tizenegyesekkel legyőzték a Bayernt. Mourinho egykori csapata így Roberto di Matteo irányítása alatt elérte azt a címet, amit a „Special One” sohasem tudott megszerezni Roman Abramovics csapatával. Mindezek ellenére úgy tűnt, csak idő kérdése, hogy Mourinho újra megnyerje a Bajnokok Ligáját.

Nyert a Portóval 2004-ben, duplázott az Internazionale élén 2010-ben, majd Madridban próbálkozott a mesterhármassal. Vajon ő lesz-e az első, aki ott, egy harmadik csapattal is képes lesz megnyerni a Bajnokok Ligáját, vagy azzal egyenértékű kupát? Ahogy ő maga mondta, ezt kevésbé lehet előre megjósolni, mint a nemzeti bajnokságokban aratott sikereit: kétszer nyert Portugáliában, Angliában és Olaszországban is (mind egymást követő években), majd bajnok lett Spanyolországban is, mert a Bajnokok Ligájából való kieséshez elég egy rosszul megpattanó labda, vagy a partjelző tévesen lendülő zászlaja (vagy a kettő együtt, ahogy az 2004-ben a Manchester United–Porto-mérkőzésen meg is történt). De valahogy mégis úgy tűnik, a győzelme meg van írva a sors könyvében.

Mourinho előtt, ha ő is úgy akarja, még számos termékeny év áll. Az angol szurkolók túlnyomó többsége kitörő örömmel fogadja sorozatos nyilatkozatait, amelyek szerint ezek közül a produktív évek közül többet is azzal a futballnemzettel töltene, amelyet néha sajátjának nevez (és persze időről időre újra megerősíti, hogy karrierje megkoronázásaként szívesen győzelemre vezetné a portugál nemzeti válogatottat is). 2011 őszén Mourinho interjút adott a nagy Chelsea-szurkoló futóbajnoknak, Sebastian Coe-nak a BBC Radio Four Today című műsora számára, amelynek aznap Coe volt a vendég szerkesztője. Ebből minden kétséget kizáróan kiderült, hogy vissza fog térni Angliába. A Real Madridnál vállalt feladat Mourinho becslése szerint úgy két évvel fogja késleltetni visszatérését.

Január végén sokan úgy vélték, hogy ennél hamarabb fog lépni: feldúlta a szokatlanul sok súrlódás játékosaival, főként az Iker Casillasból, Xabi Alonsóból, és Sergio Ramosból álló spanyol hármassal, valamint nagyon zavarta az edzéseken az újságírók általa indokolatlannak tartott beavatkozása a klub mindennapi életébe. Februárban Londonba látogatott, vett egy házat, meg egy doboz fánkot, amellyel a Harrods áruházból kilépve le is fényképezték. A házvásárlás keltette izgalmat tovább fokozták a Chelsea nehézségei, ahonnan André Villas-Boast, Mourinho egykor nagyra értékelt asszisztensét, alig pár hónap után épp eltávolítani készültek. Végül az aggodalmaskodó kulcsjátékosokat, köztük Frank Lampardot és Didier Drogbát lecsillapítandó, ideiglenesen Di Matteo került a csapat élére, míg aztán a szezon rendkívüli müncheni végkifejlete után Abramovics megerősítette pozíciójában, bár késlekedése azt sejtette, hogy nem volt egyértelmű a döntés.

Mintha csak Mourinho maga utalt volna rá egy beszélgetés során, azonnal szárnyra kapott egy pletyka, miszerint a visszatérés Stamford Bridge-re kapóra jönne, hiszen ott néhány évig meghúzhatná magát – azok után, ami korábban a Chelsea-nél történt vele, senki sem vádolná cinizmussal –, és kivárhatná az állást az Old Traffordon, amire mindig is vágyott.

A pletykák azonban alaptalannak bizonyultak. Május végére a bajnoki győzelem ünneplése lecsengett, és Mourinho újabb négyéves szerződést írt alá a Reallal. Bárki, aki azt képzelte, hogy ezzel feladta a Manchester Uniteddal kapcsolatos terveit – vagy esetleg úgy gondolta, hogy szakmai szempontból erkölcstelenül járt el –, annak elég csak elolvasni az alábbi részletet Mourinho egy ankarai konferencián négy nappal később elhangzott beszédéből: „A szerződésem 2016-ig köt, de egy olyan csapatnál, mint a Real Madrid, ha az ember egymás után két meccset elveszít, egyszerűen felbontják a szerződését.” Ezenkívül utalt még idősebb gyermeke, Matilde tanulmányaira is. Az általános közvélekedés mindig is az volt, hogy ő, és öccse, José Mario Angliában végzi majd az egyetemet. Manchesterből több hírneves intézmény is elérhető. Azok, akik eldöntik, kit hívjon a United Ferguson helyére, minden szempontból mérlegelni fogják Mourinho személyiségét, előéletét és persze hosszú ideje tartó érdeklődését a poszt iránt, amelyet barátja és idősebb kollégája, akit ő csak „főnöknek” hív, oly megingathatatlanul tölt be. Ferguson az angol futball történetének példátlan sikersorozatát tudhatja magáénak. Annak valószínűtlensége azonban, hogy Mourinho egyáltalán tudomást vegyen a nyomásról, amit a siker fenntartása jelent – vagy ne adj’ isten, hogy meghátráljon előle – egyenlő a nullával, ez pedig nyilván nagy előnyt jelent majd David Gillnél, a Manchester United ügyvezetőjénél, illetve bárkinél, aki részt vesz a döntéshozatalban. A vita, amit Mourinho megválasztása minden bizonnyal keltene, illetve a szalagcímek, amik inkább róla, mintsem azokról szólnának, akik a vörös mezt viselik, nyilván inkább ellene szólnának. Mert bár Ferguson az angol futball – amelynek egyébként is keményebb kézre lenne szüksége, mint amilyet a futballszövetség valaha is képes lenne gyakorolni – egyre dominánsabb és szenvedélyesebb alakjává vált, még az ő szakmai paranoiája sem érhet Mourinho szavainak közelébe, amelyeket azután mondott, hogy a Real Madrid hazai pályán 2-0-ra kikapott a Barcelonától a 2011-es Bajnokok Ligája elődöntőjének keserű első fordulójában. A német bíró, Wolfgang Stark a meccs során leküldte a pályáról Pepét, a Real játékosát, akinek az volt a feladata, hogy megtörje Xavi és Lionel Messi összjátékát a középpályán, majd magát Mourinhót is kiállította. Mourinho az esetet így kommentálta: „Egy szót sem szóltam a bíróhoz. Csak nevettem, és egy kézmozdulattal gratuláltam neki. Ennyi volt az egész. Ha elmondom neki és az UEFA-nak, hogy mit gondolok, a karrierem a mai nappal véget ér. Nem mondhatom el, hogy mit érzek. Csak egy kérdést szeretnék feltenni. Miért? Miért? Miért Øvrebø, Busacca, De Bleeckere, Frisk, Stark? Miért ők?

Az említettek persze mind olyan játékvezetők voltak, akik döntései Mourinho szerint a Barcelonát segítették fontosabb Bajnokok Ligája-meccseken. Lássunk ezek közül néhányat: Anders Frisk kiosztotta a második sárgát Didier Drogbának a Camp Nouban 2005-ben (Mourinho aztán sportszerűtlen viselkedéssel vádolta meg, alaptalanul, amiért cserébe az UEFA a „futball ellenségének” nevezte és eltiltotta a kispadról a Chelsea két következő mérkőzésén). Tom Henning Øvrebø 2009-ben nem fújt be három büntetőt az akkor éppen Gus Hiddink irányította Chelsea javára (és kiállította Eric Abidalt a Barcelonából). Massimo Busacca az Arsenalban játszó Robin van Persie-t büntette egy második sárgával 2011-ben, mert elrúgta a labdát a sípszó után, a nyilatkozat elhangzása előtt véget ért meccsen pedig Pepe kapott azonnal piros lapot veszélyes játékért Dani Alves ellen. Amikor Mourinho hozzátette, hogy „minden elődöntőn ugyanez történik”, elkerülhetetlenül Frank de Bleeckere neve is felmerült, a belga bíró ugyanis egy évvel azelőtt szintén a Camp Nouban kiállította Thiago Mottát a Mourinho vezette Interből (egy lökésért, ami ugyan nem volt annyira komoly, mint ahogy azt Sergio Busquets megpróbálta eljátszani, viszont Mottát korábban már figyelmeztette a játékvezető). Az, hogy Mourinho elmélete több sebből is vérzett, senkit sem igazán érdekelt. A lényeg az volt, hogy azzal vádolta a Barcelonát, hogy hasznot húz egy olyan rendszerből, amelyben az UEFA és a játékvezetők egymással összefogva segítik őket, vagy más szóval, van egy olyan csapat, amelyik felé mindig lejt a pálya. És ezt a véleményét nem is rejtette véka alá: „Két Bajnokok Ligáját nyertem (2004-ben a Portóval és 2010-ben az Interrel) kemény munkával, izzadtsággal, de büszkén. Zavart volna… szégyelltem volna, ha a Stamford Bridge-i botrány árán nyerem meg a címet (ezzel a Barcelona 2009-es győzelmére utalt). Mint ahogy idén a bernabéui botrány dönti el a cím sorsát. Honnan ered ez a címeket eldöntő hatalom? Ha a Barcelona őszinte akar lenni, ők is látják, hogy ez történik. Néha undorral tölt el, hogy ebben a világban kell élnem, és ezt megélnem. Világosan látszik, hogy a Barcelona ellen senkinek sincs esélye. Nem értem, miért. Nem tudom, hogy a UNICEF ismertsége miatt történik-e ez (a katalán klub az ő logójukat viselte évekig a mezén), vagy a Villarral (Angel Maria Villar, a spanyol futballszövetség elnöke) való kapcsolatuk miatt, aki az UEFA alelnöke. Nem tudom, hogy azért van-e, mert ők annyira kedvesek, de az biztos, hogy hatalmuk van, és nekünk, többieknek nincs esélyünk ellenük.”

Amikor ez Pep Guardiola tudomására jutott, a Barcelona menedzsere csak ennyit mondott: „Erről a kérdésről nincs véleményem.” Tudta, hogy nyert ügye van. Vagy azt, hogy Mourinho elveszítette a csatát, amit ő maga kezdett.

A csatát a portugál mester már a meccs – az ötös El Clásico-sorozat negyedik meccse Spanyolország két nagy riválisa között – felvezetésekor elkezdte, amikor előhozta Guardiola előző mérkőzés után tett megjegyzését arról, hogy az egyik sasszemű partjelző – helyesen döntve – néhány centiméter híján tagadott meg egy gólt a Barcelonától –, és gúnyolódott rajta. Azt mondta: „Eddig két fajta edzőt ismertünk. Volt egy egészen kis csoport, akik nem beszéltek a bírókról, és egy nagy – amelybe én is beletartozom –, amelyik kritizálta a játékvezetőket, amikor fatális hibákat követtek el. Nos, Pep nyilatkozatával egy új korszak, és egy harmadik csoport született – egy egyfős csoport, aki a helyes döntéseket kritizálja… Ilyesmivel korábban még sohasem találkoztam.” Aztán részletesen elemezte a Barcelonát érintő kedvező játékvezetői döntéseket, és ekkor utalt először „a Stamford Bridge-i botrányra”. Ekkor már Guardiola is képtelen volt türtőztetni magát.

Guardiola és Mourinho kapcsolata még 1996-ban kezdődött, amikor Guardiola még a Barcelona sztárjátékosa volt, és pozícióját azzal biztosította be, hogy vezető szerepet játszott a klub első európai trófeájának megszerzésében a Wembley-ben, még 1992-ben. Mourinho ekkor Sir Bobby Robson kezdő asszisztense volt. Robson később azt állította, hogy Mourinho jó kapcsolatot ápolt a népszerű Peppel, mert nyilvánvalóan befolyásos szerepet töltött be a klub életében. A későbbiekben vitathatatlanul az európai futball két legsikeresebb edzőjévé nőtték ki magukat, és ekként komoly ellenfelekké váltak már jóval azelőtt, hogy Mourinho 2010 nyarán a Realhoz szerződött volna, és néhány hónappal később az ötmeccses El Clásico-sorozat, a Real ötgólos vereségével elkezdődött volna a Camp Nou Stadionban. Guardiola nyilván úgy érezte, hogy az elődöntő előestéjén ő és a csapata több tiszteletet érdemel, mint amennyit Mourinhótól kapott, és olyannyira elveszítette önuralmát, hogy élő egyenes adásban káromkodott. Azt mondta: „Normális körülmények között általánosságban szokott beszélni klubokról vagy csapatokról, ezúttal azonban azt mondta, „Pep”, így akkor most én is azt mondom, „José”. Itt a sajtótájékoztatón Mourinho a főnök, a kibaszott fővezér. Nekem nem itt kell versenyeznem vele. Én igyekszem nem a pályán kívül játszani. Egy intézményt képviselek, amelynek meggyőződése, hogy nem ez a dolgok legjobb elintézési módja. Rosszul érzem magam ettől az egésztől. A meccs holnap este lesz, ott várom 8.45-kor.”

8.45-kor Stark sípszavára egy furcsa küzdelem vette kezdetét. A Real védekezett a Barcelona ellen, ahogyan azt egy héttel korábban a Copa del Rey, a Spanyol Kupa döntőjében is tették Valenciában, illetve a bajnoki visszavágón a Bernabéuban négy nappal a kupadöntő előtt. A bajnokin a Realnak sikerült kiharcolnia a döntetlent annak ellenére, hogy Raul Albiolt a David Villa elleni szabálytalanság miatt kiállították, és Messi tizenegyesből megszerezte a vezetést, de Cristiano Ronaldo büntetőjével sikerült egyenlíteniük. Mourinho tisztában volt vele, hogy a Barcelonát már nem lehet megelőzni a bajnokságban, ezért inkább a kupadöntőre készült, ahol Pepének és a többieknek megint csak sikerült megfojtania a Barcelona támadó játékát, úgy, hogy emellett még gólhelyzeteket is sikerült kialakítaniuk. A hosszabbításban Ronaldo szerezte a meccs egyetlen gólját egy nagyszerű fejessel. A Real Mourinho vezetésének kilencedik hónapjában megszerezte három év után az első trófeáját.

E sikerrel eloszlottak a Real szurkolói körében a Mourinho gyakorlatias hozzáállásával kapcsolatos aggodalmak, és a Bajnokok Ligája elődöntőjére összegyűlt szurkolók kiegyeztek volna akár egy 0-0-s döntetlennel is, ha ez a „Special One” terve. Végtére is, a Barcelona elleni siker érdekében az óvatosság is megengedhető stratégia. A döntő előtti szombat este a Real egy bajnoki meccsre visszatért Valenciába, a kupadöntőn aratott diadal helyszínére, és 6-3-ra győzött. A gólok közül hármat Gonzalo Higuaín, kettőt Kaká és egyet Karim Benzema lőtt. Most mindhárom góllövő a kispadon ült. Pepe hátrébb, a középpályán játszott Lassana Diarrával. Ángel di María ment előre Ronaldóval. Csakhogy úgy tűnt, a csapatnak így nincs támadósora. Az első félidőben legalábbis védekezésre álltak fel, ami balul ütött ki. Mourinho csapatáról Guardiola úgy nyilatkozott, hogy ez a legagresszívebb Real Madrid, amit valaha látott. A Barcelona azonban nagyon is készen állt az ebből következő párharcokra, illetve a Starknál való reklamálásra, miután a játékosok egy-egy sikertelen csel után rögtön feldobták magukat. Végül egy óra elteltével, Pepe nyújtott lábbal csúszott Dani Alves lábára, és a Real megint csak tíz emberrel kényszerült befejezni a meccset. A Pedro helyett beálló Ibrahim Affelay helyzetbe hozta Messit: a kis argentin a cserejátékos rövid keresztlabdájára lecsapva átkígyózott a Real védelmén, és olyan virtuóz gólt szerzett, amelyet méltán hasonlítottak Diego Maradona klasszikussá vált góljához, amelyet Anglia ellen szerzett a 1986-os világbajnokságon.

Mourinho taktikai terveit ezúttal alaposan összezúzták. Vajon miért rendezkedett be a Real kizárólag védekezésre hazai pályán? Lehet, hogy Mourinho, a kupadöntő sikerén felbuzdulva, megpróbálta előrecsalni a Barcelona védőit – Gerard Piquének nincs is igazán szüksége csalogatásra, és számos alkalommal előre is mozgott a középpályára – remélve, hogy gyors emberei, Ronaldo és Di María így bejuthatnak az üresen hagyott területre. De nem tudták átjátszani a labdákat és Ronaldo, aki már a meccs elején mérgesen mutogatott, később meg is jegyezte: „Nekem nem tetszett ez az egész, de azt kell tennem, amit mondanak.”

Mourinho közben folyamatosan dühöngött. A kiállítása miatt a második meccsről – amelyen Pedro vezetést szerzett a Barcelonának, majd Marcelo egyenlített – automatikusan eltiltották. Senkit sem állítottak ki, de Mourinho asszisztense, Aitor Karanka panaszkodott, hogy Higuaín gólját nem adták meg, majd hozzátette: „Mourinhónak igaza volt. Azt mondta, lehetetlen, hogy továbbjussunk ellenük.” Addigra az UEFA további négy meccsre eltiltotta Mourinhót, agresszív magatartásért, amely a Barcelona közleménye szerint, „alkalmas volt erőszak kiváltására” A döntést fellebbezések sora követte, majd végül az eltiltást négy plusz egy (három évre felfüggesztett) meccsről három plusz kettő (felfüggesztett) meccsre mérsékelték.

Nem ez volt az első alkalom, hogy Mourinhót erőszakra való felbujtással határos viselkedéssel vádolták. A portugál mester már Olaszországban is gyakran utalt a játékvezetők részrehajló döntéseire. Az első szezonjában pénzbüntetést kapott, mert azt állította, hogy a bírók a Juventus javára döntöttek, majd a bírság mellé egy meccsre szóló eltiltást is kapott a második szezonja elején, heves tiltakozásáért egy Inter–Cagliari–mérkőzésen. Négy hónappal később, miután 2-0-ra legyőzték a Milant a San Siróban, Mourinho már-már a későbbi madridi nyilatkozataihoz hasonló tartalmú beszédet tartott: „Ma mindent megtettek, hogy megakadályozzák az Inter győzelmét, de a csapatom erős, és meg fogjuk nyerni a scudettót. Ezt most annyiban hagyom. Ez az önök országa és az önök bajnoksága. Én csak egy külföldi vagyok, aki itt dolgozik. Egy nap elmegyek, és itt hagyom magukat a problémájukkal. Azt hiszem, mindannyian láttuk, hogy a bíró [Gianluca Rocchi] nem véletlenül adott piros lapot Sneijdernek.” Az Inter 1-0-ra vezetett az első félidőben, amikor Lúcio sárgát kapott, mert feldobta magát. Sneijder elindult Rocchi felé és gúnyosan tapsolt, mire a bíró, teljesen érthetően, kiállította. A meccs vége felé Lúciót is kiállították, és Mourinho megjegyezte: „Tisztában vagyok vele, hogy nem hagyják, hogy megnyerjük ezt a kupát.”

Ugyanezeket az embereket szólította meg, amikor a Juventusnak kedvező döntésekről beszélt: „Tudom, hogy Olaszországban csak egy csapatnak van 25 méteres tizenhatosa.” Azután egy gól nélküli döntetlenre végződő meccsen a Sampdoria otthonában Mourinho bilincselést imitáló kézmozdulatát és a játékvezetőket sértő megjegyzését, (miután csapatából Walter Samuelt és Ivan Córdobát is kiállították) már kevésbé találták viccesnek. Mindez alig egy hónappal a San Siró-beli kifakadása után történt, és ezúttal túl messzire ment. Még a játékvezetők sztrájkja is felmerült, ha nem kezelik megfelelően ezt az ügyet. Tettének súlyosságára elsőként az olasz futball egy befolyásos alakja, Adriano Galliani, a Milan vezérigazgatója hívta fel a figyelmet, amikor megjegyezte: „Egyes edzők viselkedése erőszakra való felbujtással ér fel.” Mourinho megkapta eddigi legnagyobb pénzbüntetését – 40 000 eurót kellett fizetnie – és három meccsre eltiltották. Attól kezdve azonban, mindenki megkönnyebbülésére a tél viharai átadták helyüket az Inter dicsőséges tavaszának.

Mourinho jön, Valdano megy

2010. május 31-én, épp egy héttel az Inter játékosaitól vett könnyes búcsú után, Mourinhót annak rendje és módja szerint úgy mutatták be a médiának, mint a Real Madrid új menedzserét, Manuel Pellegrini utódját. Hét év alatt ő volt a tizenegyedik, de vele négyéves szerződést kötöttek. Ne gondolja azonban senki, hogy rövid, happy enddel végződő olaszországi tartózkodása megenyhítette volna. „Én José Mourinho vagyok, és nem változom. Az összes jó tulajdonságomat és minden hibámat is magammal hoztam” – mondta. És ezt be is bizonyította.

Persze Jorge Valdano kirúgása nem feltétlenül Mourinho egyik hibájának bizonyítéka: konfliktusuk elkerülhetetlen volt, ha másért nem, hát filozófiai okokból. Valdano, aki edzőként a Reallal 1995-ben megnyerte a spanyol bajnokságot, Mourinho érkezésekor már a klubnál dolgozott vezérigazgatóként, közvetlenül a klubelnök, Florentino Pérez mellett. Valdano ellenszenve a Pérez által felkért Mourinhóval szemben a Barcelona elleni 5-0-s vereség után kerültek felszínre november végén. Valdano megjegyezte, hogy Mourinho alig hagyta el a kispadot miközben a nagyszerűen futballozó ellenség táncoló lábai megalázó vereséget mértek a Realra, valamint utalt arra is, hogy „képtelen volt jelentősen megváltoztatni a meccs kimenetelét”. Hat hónappal később Valdano már nem volt a klubnál, és úgy tűnt Mourinho kezében van minden hatalom, még Pérez is mintha úgy táncolt volna, ahogy ő fütyült, ami Roman Abramoviccsal a Chelsea-nél sohasem történhetett meg.

A Valdanóval kialakult feszültség jelei már rögtön Mourinho érkezése után megmutatkoztak. Valdano nem csinált belőle titkot, hogy ő nem állt kötélnek, amikor Mourinho egy harmadik csatárt akart Gonzalo Higuaín helyére, akinek fizikai állapota kétséges volt. Mourinho azt sem tudta elérni, hogy eladják Kakát, aki hosszú távon veszteséget jelentett. Így a legtöbb szerződést a következő szezonra meglehetősen olcsón kötötték. Mesut Özilt, a németek sztárját a világbajnokságon, mindössze 15 millió euróért sikerült megszerezni, válogatott csapattársát, Sami Khedirát, 13 millióért igazolták, Ricardo Carvalho, Mourinho hűséges játékosa a Portóban és a Chelsea-ben pedig csak 8 millióba került. A legdrágább igazolás Ángel di María, a fiatal argentin szélső volt: a Benfica 25 millió eurót kapott érte, de a bónuszzáradékok miatt ez idővel elérheti a 36 milliót is.

A bajnoki szezon első mérkőzésén gól nélküli döntetlent játszottak a Mallorcával, de Mourinho Realja hamarosan elkapta a fonalat: három győztes meccsen a Deportivo de La Coruña, a Málaga és a Racing Santander ellen tizenhat gólt szereztek. Cristiano Ronaldo neve többnyire szerepelt a góllövők között, így versenyben volt Lionel Messivel a gólkirályi címért, párharcuk pedig a Barcelona és a Real közötti versengés egy újabb lenyűgöző alfejezetévé vált. Mindig is a katalánokat tartották esélyesnek címük megtartására, még inkább az első El Clásicón aratott diadaluk után, melynek kapcsán Wayne Rooney viccesen elárulta, miközben Manchester közeli házában a meccset nézte, azon kapta magát, hogy önkéntelenül feláll, és megtapsolja a Barcelona elképesztő labdajátékát és mozgását, amire a felesége, Coleen bejön a szobába, hogy kiderítse, mi történt.

Valdano vegyes érzésekkel nézhette azt a meccset. Mindig is imádta az istenek fociját. Valójában játszott is eggyel, ő volt Maradona talán legismertebb csapattársa az 1986-os argentin világbajnok csapatban, ő rúgta ugyanis a második gólt Maradona passzából, és ő volt az is, aki később a döntő gólhoz segítette passzával Jorge Burruchagát, amellyel 3-2-re legyőzték Nyugat-Németországot Mexico Cityben. Valdano akkoriban a Real Madridban játszott. 1988-as visszavonulása után a médiában dolgozott és a klub fiatal játékosaival foglalatoskodott. Ezután edzőnek szerződtették a Tenerifébe, akiket eljuttatott az UEFA-kupába, majd visszahívták a Realhoz. Pérez első klubelnöksége alatt sportigazgató volt, és amikor Pérezt 2009-ben újraválasztották, már vezérigazgatóként és Pérez segédjeként tért vissza. Ahogy Mourinho a klubhoz került, majdnem azonnal érezni lehetett a feszültséget, és egy ponton úgy tűnt, hogy akár még Mourinho is alulmaradhat. A Real hírneve szenvedett csorbát, amikor a bíró egy kupameccsen Murciában a lelátóra küldte, más klubok menedzserei pedig gyakran vádolták azzal, hogy nem tartozik abba a társadalmi osztályba, amelyet az európai futball eredeti arisztokráciájával szokás akár joggal, akár tévesen kapcsolatba hozni.

Manolo Preciado, a Sporting Gijon edzője volt az egyik olyan kolléga, aki megsértődött, és canallának vagyis senkiházinak nevezte Mourinhót, amiért azt állította, hogy a csapata egy Barcelona elleni meccsen nem akart győzni: „Ki az ördögnek képzeli magát, hogy azt meri mondani, feladtuk? Nagyon rossz kolléga, és egy fékezhetetlen önimádó. Ha a Real Madridnál senki sem mondja el neki, mit jelent a tisztelet, majd én megtanítom. Eltölthetne például egy félidőt a lelátón az ultráinkkal.” A Real 1-0-ra nyert Gijonban (bár Preciado és az ultrák rekordméretű bosszút állhattak a visszavágón a Bernabéuban pár hónappal később). Unai Emery, a Valencia menedzsere pedig „törékenynek” tűnő választ adott Mourinho csípős megjegyzésére, amikor azt mondta: „Lehet, valaki nagyon jó abban, amit csinál, de fontos, hogy legyenek emberi értékei is, és tisztelje ezeket az ellenfeleiben is (ebben az összefüggésben megemlítette Pep Guardiolát és Sir Alex Fergusont is). Aztán jön ez a fickó (Mourinho) – megközelíthetetlen, tiszteletlen, és szemernyi méltóság sincs benne. Ez azért van, mert folyton a figyelem középpontjában akar lenni. Vajon direkt csinálja? Nem tudom. Spanyolországban sok edző van, akinek nincs a kezében hatalom, sarokba vannak szorítva, aztán megérkezik ő, és azt csinál, amit akar. Egy kicsit több tiszteletet kérnék azok számára, akik nincsenek ilyen erős pozícióban.”

Még a sajtónak az a része is, amely általában szimpatizál a Real Madriddal megfogalmazott bizonyos fenntartásokat Mourinho személyiségével kapcsolatban. Roberto Palomar, a Marca rovatvezetője így ír: „Érdekes megfigyelni, hogyan forgatja a „siker” fogalmát saját igényeinek megfelelően. Ha az érdeke úgy kívánja, trófeáinak lenyűgöző listáját a világ arcába tolva parádézik… Ám amikor a bukás árnyéka rávetül, a „siker” hirtelen valami viszonylagos, tünékeny, túlértékelt, éteri, már-már misztikus valamivé válik. Így amikor megkérdezték tőle, mi lesz ha a Real Madrid mindhárom versengésben alul marad a Barcelonával szemben – és az 5-0-s vereség után ez a kérdés nagyon is helyénvaló volt – ő hirtelen arrogáns lesz, és azt mondja, nem számít.”

Az európai fronton gondot okozott, amikor kiderült, hogy Mourinho egy Bajnokok Ligája-csoportmeccsen, amikor 4-0-ra vezettek az Ajax ellen, és ezzel biztosították a továbbjutásukat, arra utasította Xabi Alonsót és Sergio Ramost, hogy gyűjtsék be második sárgájukat; így ugyan nem játszhattak az utolsó selejtezőmérkőzésen az Auxerre ellen, az egyenes kieséses szakaszban viszont tiszta lappal indulhattak. Az UEFA egy meccsre eltiltotta Mourinhót, miközben Real a sebeit nyalogatta, amelyeket a Barcelona ütött a büszkeségén a Camp Nouban (kilátásba helyezték, hogy amennyiben újabb kihágást követne el, még egy meccsre eltiltják, bár ezt az ítéletet később a fellebbezésnek helyt adva módosították). Mourinho sokat nyavalygott, és hónapokig azt állította, hogy ő az egyetlen edző, akit egy ilyen hétköznapi ügy miatt megbüntettek, de aztán újabb traumák nélkül átvészelte a telet, a tavaszi forduló pedig nem is kezdődhetett volna jobban, a hírek ugyanis Pérez szájából hangzottak el, és azt jelezték, hogy a színfalak mögött győzelmet aratott Valdano felett.

Az elnök teljes mellszélességgel kiállt Mourinho mellett, megdicsérte, hogy kiállt a Real érdekei mellett, és nyomatékosan kijelentette, hogy viselkedésében semmi „úriemberhez nem méltót” nem lát. Ettől kezdve Valdano szerepe jelentősen csökkent, míg aztán a szezon végén elhagyta a klubot. Világossá tették, hogy az igazolásokat Pérez felügyeli frissen kinevezett segédjével, a visszavonult Real-legendával, Zinedine Zidane-nal, de javaslatokat csak Mourinho tehet. Politikai szempontból ez Mourinho tavasza volt. Még úgy is, hogy a hazai meccseken elért rendkívüli sikersorozatnak – 2002 februárja óta sorozatban 150 hazai bajnoki meccs közül egyetlen egyet sem veszített el a Portóval, a Chelsea-vel, az Interrel és a Reallal – április elején véget vetett a Manolo Preciado vezette Sporting Gijon.

Tavasszal a Real visszanyerte hazai formáját, 3-0-ra legyőzte az Athletic Bilbaót idegenben, majd miután megtudták, hogy a Barcelona kikapott a gyengébb Almeirától, rövid ideig még arra is volt esély, hogy még a Clásico madridi visszavágója előtt öt pontra csökkentsék a hátrányukat. A Barcelona a visszavágón 3-1-re győzött. Mourinho azonban már a Bajnokok Ligájára koncentrált. A Real a negyeddöntő első mérkőzésén 4-0-re megverte a Tottenham Hotspurt, amihez nagyban hozzájárul Peter Crouch korai kiállítása is. A Barcelona elleni elődöntőt és a bajnoki találkozót szem előtt tartva Mourinho pihentetni kezdte legfontosabb játékosait, Cristiano Ronaldót, Mesut Özilt és Xabi Alonsót.

A sajtóval való feszült viszonyából is előnyt kovácsolt. Erre jó példa, amikor a Barcelona elleni hazai meccs előtt tartott sajtótájékoztatón az újságírók egyszerűen kisétáltak a teremből, mert Mourinho helyett asszisztensével, Karankával találták szemben magukat, aki még aktív korában a Reallal részese volt az 1999–2000-es Bajnokok Ligája-sikernek. Az eset segített Mourinhónak kiépíteni már megszokott sáncát a csapatán belül. Közölte az újságírókkal, hogy még a velük szimpatizáló sajtóban sem volt senki, aki megadta volna Karankának a csapat minden tagjának kijáró kötelező tiszteletet.

A nagy Alfredo di Stéfano, a Real tiszteletbeli elnöke a hazai 1-1 után borús ítéletet fogalmazott meg: „A Barcelona oroszlán, a Madrid pedig egér volt”. Az egér azonban épp elbődülni készült, hiszen a Real megnyerte a Copa del Reyt, mégpedig végül stílusosan, Ángel di María remekbe szabott keresztlabdájával a 103. percben, amelytől izgalmában még ő is összerándult, ahogy a labda Ronaldo felé csavarodott, aki végül egy bombasztikus fejessel Víctor Valdés mellett a hosszú sarokba küldte a labdát. Di María ezután még megkapta második sárga lapját és kiállították, de ez már nem számított. A kupagyőzelem egyúttal azt is jelentette, hogy Mourinho ellenfelének, Guardiolának harmadik szezonjában a harmadik elérhető trófeát nem sikerül begyűjtenie a Barcelonával, és ebből kettőt – az elsőt még az Interrel a Bajnokok Ligájában – Mourinho happolt el előle.

Mourinho a meccs után azt nyilatkozta: „Örülök, hogy a befektetett munkánk kezd megtérülni.” Később pedig, amikor megkérdezték, hogyan hozta rendbe a csapatát az 5-0-s vereség után, azt mondta: „Egy teljesen egyszerű dolgot mondtam nekik – és ezek nem az én szavaim, hanem Albert Einsteinéi. Az egyetlen olyan erő, amely hatalmasabb a gőznél, az elektromosságnál és az atomenergiánál, az emberi akarat. És ez az Albert nem volt egy buta gyerek.”

Ez a nyilatkozat a Bajnokok Ligája első fordulójának előestéjén hangzott el, a Guardiolát bosszantó gúnyos megjegyzéseivel együtt. Kiderült azonban, hogy a Barcelonát is hajtotta az emberi akarat.

És bár a világ gúnyolódott Mourinho paranoiás reakcióján – „Évről évre egyre rosszabb” – nyilatkozta a Sky Italia kommentátorának, Massimo Marinellának –, sőt az UEFA is meg akarta büntetni érte, nyilvánvalóvá vált, hogy nem veszítette el teljesen a madridi szívek meghódításáért folytatott harcot. Londonban a The Times egy Mourinhót támogató véleményt keresett Madridban, és Jesus Alcaidét, az El Mundo rovatvezetőjét nem kellett biztatni. Először szarkasztikusan megjegyezte: „nagyon is lehetséges, hogy a következő néhány nap során José Mourinhót háborús bűnökkel fogják vádolni, és meg kell jelennie a hágai Nemzetközi Bíróság előtt is”, majd hozzátette: „Madrid Mourinho mellett áll, és vérünk árán is megvédjük az UEFA vagy bárki ellen. A portugál szavai megszólították az embereket, mert a klubért él és dolgozik. Az érzés kölcsönös. És sokáig fog tartani.” Alcaide arra is figyelmeztette a Manchester Unitedot, hogy a wembley-beli döntőben tíz ember ellen fognak játszani, mert valakit biztosan ki fognak állítani a Barcelona elleni meccsen. Valójában a döntő a Wembley-ben végül rendkívül sportszerű küzdelmet hozott; a meccs után Sir Alex Ferguson nagylelkűen dicsérte a Barcelonát, és azt mondta, játékosainak nem kell szégyenkezniük, hogy 3-1-re veszítettek egy ilyen kivételesen nagyszerű csapat ellen. A kontraszt azért elmond valamit.

Ferguson szezonja viszont legalább a legmagasabb ponton ért véget. Mourinhóé lassan kifulladt az elődöntő második meccsének 1-1-es döntetlenje után, amelyen még a főnök sem lehetett ott, Karanka pedig mestere szavait visszhangozva búcsúzásként a játékvezetői döntések miatt panaszkodott. A The Times, mintha kissé szégyellte volna magát, amiért teret adott az ördög ügyvédjének, Alcaidének, egy ragyogó írást jelenetetett meg vezető sportújságírója, Simon Barnes tollából. Barnes kijelentette, Mourinho kifakadása egészen nyilvánvalóvá tette, hogy végül is nem egy szerethető különc vagy egy független zseni, hanemcsak „a szegény bolond a metrón: úgyhogy jobb, ha átszállnak egy másik kocsiba, mert ő a végállomásig utazik.” Mourinho, mint sok más önimádónak, egy dologban nagyon tehetséges – írja a lényegre tapintva Barnes –, képes rávenni másokat, hogy kielégítsék a szeszélyeit. Most azonban itt az idő, hogy ne figyeljünk rá, és kitérjünk az útjából, „mert a következő találkozásnál még azt fogja mondani, hogy ő Napóleon”.

Könnyen meglehet, hogy sokan így látták ezt Angliában, Olaszországban, sőt egész Európában. Manchesterben azonban korántsem. A legtöbben arra számítottak, hogy Madrid után Manchester lesz Mourinho következő állomása, ahol a City csapatát a világ leggazdagabb embere, Manszur bin Zajed al-Nahjan sejk birtokolja. Mourinho viszont legszívesebben barátja, Sir Alex Ferguson helyét venné át a United élén. Vajon a United akarna egy olyan embert, aki gyilkost kiált, ha baj van, vagy aki annyira cinikusan, védekezésre játszik hazai pályán a Bajnokok Ligája döntőjében? A szurkolók Mourinhóval kapcsolatos érzései mindig is ambivalensek voltak; ez az eset pedig csak beigazolta a szkeptikusok és David Gill ösztönös megérzéseit. Nem mintha ez a kérdés elsődleges fontosságú lett volna a United háza táján. Az elveszített Bajnokok Ligája-döntő után úgy hírlett, Ferguson, aki bár hét hónap múlva ünnepelte hetvenedik születésnapját, láthatóan remek egészségnek örvendett, jelezte, hogy még három évre maradna a klub élén. Így aztán Mourinho értéke csökkent a nemzetközi piacon. Madrid azonban még mindig mellette állt, mert bár Guardiola megnyerte a spanyol bajnokságot és a Bajnokok Ligáját is, Mourinho megtartotta győztes hírnevét.

Míg a világ többi része a Barcelona Manchester United felett aratott nagyszerű 3-1-es győzelmét ünnepelte – bizonyos pontokon a show a szezon első Clásicójának magaslatait is elérte – Mourinho csendben folytatta csapatának összeállítását. A török/német hatás, amely nyilvánvaló volt már Özil és Khedira leigazolásával – akik származásuktól függetlenül Németországot képviselték – tovább nőtt, amikor két újabb török középpályást szerződtettek: Nuri Sahint a Borussia Dortmundból, aki 10 millió euróba került, de sajnos elég gyorsan lesérült, és Hamit Altintopot, aki szabadon igazolható volt a Bayern Münchentől. José María Callejón az Espanyolból érkezett 5,5 millióért. Azután a Lenstől 10 millió euróért megszerezték a sokak által óhajtott magas, fiatal, francia védőt, Raphael Varane-t, de a nyár legdrágább igazolása a ballábas portugál védő vagy középpályás Fabio Coentrão volt (30 millióért a Benficától). Az előző év igazolásainál Mourinho még új volt a csapatnál. Idén azonban már az ő kezében volt a gyeplő.

Valdano távozásával mindenki számára világossá vált, hogy a 2011–12-es szezonban a Real összeállítása és felépítése Mourinho kezében volt. De vajon ez lesz az utolsó éve a Madridnál? Ez még korántsem dőlt el. Mark Halsey angol játékvezető, Mourinho talán legmeglepőbb barátja, akivel rákkezelése alatt kerültek közel egymáshoz. Szerinte csak idő kérdése, hogy a portugál mikor fog visszatérni a Premier League-be. „Ó, az egészen biztos, hogy visszajön”, mondta Halsey még a madridi vádaskodások körül zajló vita idején. „Az egész életét megtervezte. És csak remélni tudom, hogy minél hamarabb visszatér, mert a Premier League-nek szüksége van rá. A Chelsea egyértelműen visszafelé lépdel nélküle.” Halsey csodálata Mourinho iránt érthető: Mourinho az Internél és Realnál is vendégül látta a Halsey családot a mérkőzéseken, és a játékvezető azt is elismerte: „Ha akkor jönne, amikor még a senior-listán vagyok, nem vezethetném a csapata meccseit.” Halsey szavai Mourinho személyiségének kvalitásait segítettek megérteni, hogy a játékosok hogyan képesek hűséget esküdni rá. Xabi Alonso például így nyilatkozott: „Érzelmi szempontból nagyon erős. Minden játékosból kihozza a maximumot. Tudja, hogyan kell beszélni velünk.”

Halsey azt mondta: „Nekem abban a szerencsében volt részem, hogy kétszer is körbevitt a Madrid edzőpályáján, és az látható volt, hogy a játékosok mennyire tisztelik őt. A tenyeréből esznek. Ahogy az emberekkel bánik, az egyszerűen fantasztikus. Sokan, az élet más területeiről is, megtanulhatnák José Mourinhótól, hogyan kell kezelni az embereket azáltal, hogy rendesen bánik velük és figyel rájuk. Sajnálatos módon, sok menedzser a nyomába sem ér, nem- csak a futballban, de más területeken sem. Nagy hatással volt rám és a családomra is. Azt hiszem, hogy olyasvalaki számára mint én, aki apa nélkül nőtt fel és éli az életét (Halsey apja még kisgyermek korában hagyta el a családot, és csak akkor találkoztak újra, amikor Halsey a harmincas éveiben járt), épp egy olyan emberre van szüksége, mint José Mourinho. Nekem legalábbis mindenképpen. Ha megválaszthatnám, hogy ki legyen az apám, őt akarnám.”

Ez az epizód pedig visszarepít minket a találkozásuk utáni évbe, amikor Mourinho Angliába hozta a gyerekeit.

Második rész
Isten hozott Angliában

Pontosan azt teszi, amit a dobozon ígér

2004 vége felé jártunk; ez volt az az év, amelyben az angol futball találkozott a legmegdöbbentőbb új edzővel Brian Clough első fellángolása óta.

A karácsony közeledtével – amikor a londoniak még pár napig jótékony tudatlanságban élhettek a „cunami” szó jelentésével kapcsolatban – a főváros egy gazdagabb és divatosabb negyedében élő házaspár úgy döntött, korcsolyázni viszik két gyereküket. A King’s Road közelében egy boltok által körülzárt kis téren minden évben felállítottak egy kis jégpályát, és bár nyilván léteznek olyan emberek, akiknek átfutott az agyán, hogy a boldog családok keltette hangulat bizonyára jót tesz az üzletnek, még egy ilyen cinikus embernek is az ajkára fagyott volna a megjegyzése. A karácsony előtt az utcákon járó embereknek ugyanis van valami üdítő vidámság a szívükben. Lehet, hogy a dió és a narancs helyett mára a műszaki kütyük váltak a szezonális nagylelkűség zálogaivá, de a hagyományos lelkület azért még megvan, és képes felszabadítani az embereket, hogy újra találkozzanak legjobb énjükkel, és idegenekre mosolyogjanak vagy kérjenek elnézést, amikor más esetben egy grimasszal intéznék el az ügyet. Történetünk párja, akik számára a londoni karácsonyi hangulat még új volt, láthatóan élvezték a ritka családi délutánt.

Mindketten egy-egy gyerek kezét fogva a vásárlók között átvágva a jégpálya felé tartottak, ahol a lányra és a fiúra – a lány kilenc-, a fiú úgy ötéves lehetett – feladták a korcsolyát. Az apát néhányan még a hideg ellen bebugyolálva is felismerték, de a híres emberek – ekként a futballisták is – gyakran állítják, hogy azért jó Londonban élni, mert nem zaklatják őket az utcán, és így viszonylag normális életet élhetnek (legalább annyira normálisat, amennyire a legtöbben szeretnék), ezt a tiszteletet pedig emberünk is megkapta. Egy rajongó készített róla egy képet, de olyan messziről, hogy ő észre sem vette. Az egyetlen, aki odalépett José Mourinhóhoz, egy Londonban élő portugál futballszakértő volt, aki futólag ismerte, és miután boldog karácsonyt kívánt neki és a családjának, azonnal visszatért saját feleségéhez és kisfiához.

Mourinho egy falnak támaszkodva figyelte, ahogy a fiú és a lány, az előbbi magabiztosan, az utóbbi kevésbé, elkorcsolyáztak. Mourinho még rájuk pillantott, azután visszatért feleségéhez és megcsókolta. Gyakran odakiáltott a gyerekeknek, bátorította őket, mutogatta hogyan tudnak javítani technikájukon. Időnként, mint a legtöbb gyerek, ők is elestek, és egy alkalommal a fiú nehezen tudott csak felkászálódni a jégről. Mourinho azonnal ott termett és ahelyett, hogy felsegítette volna, megmutatta neki, hogy hogyan tud a legkönnyebben talpra állni. Türelmesen mosolyogva megvárta, míg a fia követi a tanácsát, azután a fiú, immár magabiztosabban folytatta a korcsolyázást. Az eset szemtanúi azt gondolhatták, hogy Mourinho érzékeny apa. Ebből pedig megérthetjük azt is, hogy miként gyakorolt ekkor hatást a futballra.

Manapság ugyanis a menedzsment legmagasabb szintjén – és innentől a világ nagyobb részével egyetértve Mourinhót inkább edzőnek nevezzük – az érzékenység a legfontosabb. És ingerlékenysége ellenére, ami mind a hatóságokkal, mind a médiával feszült kapcsolatot eredményezett, Mourinho nagyon is odafigyel a játékosaira.

„Tetszik nekem ez a Mourinho” – mondta Clough nem sokkal halála előtt. „Van benne valami a fiatal Clough-ból. Először is, fenemód jóképű…” Tagadhatatlan, hogy karrierje kezdetén a Derby Countynál Clough is jóképű volt, mielőtt az alkohol összemosta volna határozott vonásait, és nyomot hagyott volna az arcán. De változnak az idők, és ma már nem lehet csak úgy parancsolgatni a játékosoknak, mint Clough idejében, és ugyanígy egy sztárjátékost sem lehet büntetésként a csapattársaktól elidegeníteni és az ifjúsági csapathoz küldeni edzésre, mint ahogy azt Clough megtette. A legtöbb edzőnek el kell fogadnia, hogy Sir Alex Ferguson volt az utolsó, aki még megtehette, hogy egy fél pár futballcipőt rúg át az öltözőn, és úgy képen találja vele David Beckhamet, hogy felreped a tökéletesen kiszedett szemöldöke, majd büntetlenül eladhatja az angol válogatott akkori csapatkapitányát a Real Madridnak. A játékosokat érintő kötöttségek sorra szűntek meg, míg végül 1995 decemberében az Európai Bíróság Jean-Marc Bosman javára hozott ítélete engedélyezte a játékosoknak, hogy szerződésük lejártával szabadon távozzanak, és új klubjuknak ne kelljen utánuk átigazolási díjat fizetnie. Azt állítani, hogy Ferguson és elődei