Gyermekeimnek, Finn-nek és Hazelnek

Van az elevenek országa meg a holtak országa,
s a híd a szeretet,
csak az marad meg, az az élet egyetlen értelme.

THORNTON WILDER: SZENT LAJOS KIRÁLY HÍDJA
(Kosztolányi Dezső fordítása)

Rowan

Szinte egész életemben gyűlöltem az anyámat, most mégis az ő arcát látom magam előtt, miközben fuldoklom.

Az az arc azonban, amit a fuldoklásból eszmélve látok, egészen más. Durva, szélcserzett bőrű, borostás. Rászegeződik a tekintetem, amikor hirtelen belém hasít a fájdalom, és tudom, hogy mostantól a férfi arca örökre eggyé válik bennem ezzel a kínnal. Valahányszor megpillantom, eszembe jut majd a szikláknak csapódó, felhasított, megnyúzott testembe nyilalló gyötrelem, újra érzem mellkasomban a feszítő nyomást, olyan elevenen, mintha ott, akkor újra megtörténne. Ez az arc maga a visszatérés. A fuldoklás.

Fen

A vihar sodorja partra a nő testét, egy uszadékfa halomra terülve. A lány a fókák között gubbaszt, amikor megpillantja. Átvág a kövér, alvó testek között, le a partra kicsapó, háborgó vízvonalig. Vad hullámzás, a dagály emelkedése sodorja egyre közelebb a holdfényben tejfehérnek látszó, formátlan alakot. Egy váll, gondolja a lány. Hajként ráboruló hínár. Kecsesen a fán nyugvó kéz.

A lány belegázol a fekete morajlásba. Alábukik és beúszik. Megragadja a felpúposodó valamit, hogy kikormányozza a partra. Ahogy a lába homokot ér, felegyenesedik, maga mögött vonszolja az uszadékfa tutajt. A hullámok a combját, csípőjét verik, de ismeri a viharos víz járását, nem hagyja, hogy a sodrás leteperje. Mindeközben magában felkészül valami rettenetesre. Valami sorsfordítóra. De egy utolsó hullám a partra taszítja az uszadékfa halmot, és ahogy a lány széthúzza az összegabalyodott hínárfüggönyt, feltárul egy arc, nem vizenyős, nem kék, nincs összecsipkedve; lélegzik.

A lány neve Fen, most itt él, ezen az elemeknek kiszolgáltatott partszakaszon, a viharmadarakkal, pingvinekkel és fókákkal együtt. Jó ideje nem járt már odafent a dombon, ahol a családja lakik a világítótoronyban. Nem szívesen szakad el a tengertől. De ez a ma éjjeli vihar, ez a nő itt… A látóhatáron villámok cikáznak, nyakukon az eső. Töri a fejét, aztán ahelyett, hogy megpróbálná kiszabadítani a testet, inkább az egész uszadékfa tutajt felvonszolja a fekete homokon, amilyen messzire csak bírja. Enged a kísértésnek, s még egyszer rápillant az arcra, a lényre, akit a felfoghatatlanul hatalmas, végtelen tenger mosott partra. Az óceán ajándéka vajon, vagy hulladék, amit kivetett magából a víz? Aztán Fen futásnak ered.

*

Viharos vidék ez, de ez a vihar… ez ígérkezik a legszörnyűbbnek, amit idejövetelük óta átéltek. Amint felér a dombtetőre, és telibe kapja a szél, rögtön tudja. A lökés ereje ledönti a lábáról. A távolban felsejlenek az épület fényei. Fehér valami száll bukfencezve a levegőben: egy lepedő a szárítókötélről. Mindannyian pontosan tudják, éjszakára nem hagyunk kint semmit, valaki szorulni fog az elrepült lepedő miatt. A lepedő nyomában szerszámoskocsi bukdácsol a fűben, a szél leemeli a kerekeiről, és a földhöz vágja, mire kiontja a tartalmát, és ez – hogy ezeket a drága holmikat is kint hagyták –, ez még a lepedőnél is súlyosabb vétek.

Végül nem kell egyedül elbotorkálnia egészen a házig. Az apja kinéz az ablakon, és ahogy megpillantja a lányt felbukkanni a dombtetőn, már rohan is elé. A sötétben találkoznak, a partra vezető ösvényen. Még a férfi hatalmas termete is semmi ebben a szélviharban, kétrét görnyedve küzd az elemekkel, magához öleli a lányt, hogy hazaterelje.

– Állj! – kiáltja Fen. – Apa! Raffra is szükség van.

– Itt vagyok – mondja a bátyja, aki hirtelen mellette terem, belekarol a másik oldalról, majdnem akkora, mint az apja, most már ketten sürgetik tovább.

– Várjatok! – mondja Fen, és tudja, hogy mostantól fogva az idő két részre hasad, egy azelőttre meg egy azutánra. – Van itt egy nő.

Dominic

Nem volna szabad, hogy legyen kedvencem, mégis van, a legkisebb. Még ha csak egy hajszállal is, és csak ha pisztolyt fognak a fejemhez. Csak ha tényleg, igazán őszintén felelnem kell. Nem azért, mert ő hasonlít rám a legjobban: az az idősebbik fiam. És nem is azért, mert vele hasonlítunk a legkevésbé: az a lányom. Talán azért, mert kíváncsi és kedves, és olyan okos, hogy az embernek könnybe lábad a szeme. Talán mert a széllel beszélget suttogva, és megérti a hangját. De lehet, hogy azért is, mert egyszer réges-régen, egyetlen pillanatig, azt kívántam, bárcsak meghalna.

*

A legkisebbet melegen bebugyolálva az ágyában hagyom, túl kicsi még, hogy kivigyem ekkora viharban, bár nem szívesen marad egyedül. Miközben a két nagyobbal visszamegyünk a partra, elered az eső. A fókák visszahúzódtak a hullámokon túlra, a pingvinek a fészkeikben gubbasztanak. Raff-fal kétfelől emeljük fel a nőt, és visszaaraszolunk a kanyargós ösvényen. Sehol egy fa, ami oltalmat adna, a szigeten nincsenek fák, csak ezüstös fűcsomók, köztük az ösvény, melyen a szélviharban gyötrelmes lassúsággal haladunk. A szél a fülünkbe süvölt, félő, hogy ledönt a lábunkról, és visszagurulunk a domboldalon.

– Csak így tovább, öregem – mondom, és Raff elszántan baktat tovább.

A lányom váltig állítja, a nő még lélegzett. Még volt benne élet, és tudom, hogy Fen most magában biztatja, hogy tartson ki, ne adja fel, puszta akaratával kényszeríti e testet, hogy kapaszkodjon az életbe. Én borúlátóbb vagyok, de az is igaz, hogy ha idáig eljutott, túlélte a vad óceánt, akkor erős nő lehet.

*

Láttam már testet, amit elragadott a tenger, és az a látvány minden gőgöt kiöl a lélekből. Kijózanítóan törékenyek vagyunk az elemek pörölycsapásai alatt. De ez a nő, akit egy ilyen, mindennél szilajabb tenger vetett ki magából, különös makacssággal kapaszkodik az életbe. Baloldalt végig felhasadt a teste, nem is értem, hogyhogy nincs víz a tüdejében, de leginkább a kihűlés miatt aggódom, alig lélegzik, és a szívverése is nagyon lassúnak tűnik.

A házba visszaérve a három gyerekemmel óvatosan lehámozzuk a nő ruháit, mármint ami maradt belőlük. Orlyra a cipőjét és a zoknit bízom, Raff és Fen a többiben segítenek, csak az alsóneműt hagyjuk rajta. Fen is levetkőzik – nem kell, mondom neki, de hiába –, és szó nélkül bebújik a nő mellé az ágyba, hogy a teste melegét átadja ennek az idegennek. Valóban ez az egyetlen módja, hogy felmelegítsük. A fiúkkal rájuk halmozzuk a takarókat, és figyeljük a nő hőmérsékletét. Lassan kúszik felfelé. Órák telnek el, miközben mellettük virrasztunk, figyelünk és várakozunk, és eltűnődöm, vajon mi jár a lányom fejében, miközben így használja a testét, hogy megmentse valaki másét.

Később, amikor a nő teste már elég melegnek tűnik, és nem halogathatjuk tovább, Fen felöltözik. Csupa vér a lepedő, a bőrére is vér tapad. Úgy tesz, mintha nem venné észre. Nekilátunk a sebek ellátásának, végtelen türelemmel, csipesszel szedegetjük ki a ruhafoszlányokat. A nő végtagjai simák és erősek, a feje borotvált. Az arca, amire eddig ügyet sem vetettem, szögletes vonású. Állkapcsa megfeszül, a fogait csikorgatja. Miután megtisztítottuk a sebeket a foszlányoktól és törmeléktől, összevarrom a legmélyebb vágásokat, az ujjaim túl nagyok, esetlenül dolgozom. A horzsolásokat fertőtlenítővel mossuk le, és gézzel beborítjuk, mielőtt bekötöznénk. Már lázas, perzsel a bőre. Rémisztő hangok törnek fel a torkából, mire észbe kapok, és kiküldöm a kilencévest a szobából. Hisztizni kezd, segíteni akar, tudom, hogy jobban fél a vihartól, mint a nő nyöszörgésétől. Megenyhülök, hagyom, hogy maradjon. Érzem, hogy ezt az éjszakát jobb, ha együtt töltjük.

*

Ott ülünk mellette, nézzük, ahogy lázban égve hánykolódik az ágyban. Odakint veszettül tombol a vihar. Ahogy az ablakok megremegnek, Orly felnyüszít, de a torony öreg kövei derekasan állják a sarat. Idebent a tenger még mindig küzd a zsákmányáért, nem ereszti a karmaiból. A legsötétebb órákban a szívem mélyén megsejtem, hogy még ha túl is éli ezt az éjszakát, a tenger egy napon úgyis visszaköveteli majd.

Dominic

Nyolc esztendővel ezelőtt hoztam el a gyermekeimet Shearwater szigetére. Nem számítottam rá, hogy a szigetet ennyire átjárják a múlt kísértetei, de az is igaz, hogy a lakhelyünkként szolgáló világítótorony évszázadokon keresztül olyan férfiak jelzőfénye volt, akik más teremtmények vére árán építették fel az életüket. A fekete fövenyes partvidék mentén és az ezüstösen csillogó dombok között máig megtalálhatóak ezeknek a fóka- és bálnavadászoknak az elhagyott tereptárgyai és épületei. Amikor Orly először bevallotta, hogy hallja a hangokat, az itt lemészárolt állatok suttogását – köztük egy kiirtott fókafajét, melynek minden egyedét agyonverték, és eltörölték a föld színéről –, komolyan fontolóra vettem, hogy kimenekítem innen a gyermekeimet. De a saját kísértetem azt mondta, ez áldás is lehet. Ezek a hangok… az emlékezés egy módja, hisz valakinek emlékeznie kell. Nem tudom, ennek a tehernek egy gyermek vállára kell-e nehezednie, de mindenesetre itt vagyunk, maradtunk, és ma már úgy gondolom, a feleségemnek igaza volt, úgy fest, a vadállatok közelsége vigaszt nyújt a fiamnak.

Itt jobbára csend honol. Egyszerű teendők, napi rutinná vált mozdulatok, a fű, a dombok, a tenger és az égbolt. Szél és eső és köd és a kályha köré kucorodás mosolya és esti könyvolvasás. Forró kakaósbögrét markoló kezek, behúzott nyakak a szélviharban, földre hajigált nedves ruhák. Messziről megállapítani a különbséget egy óriáshojsza és egy albatrosz között. Mélyhűtött étel, letöltött filmek és házi feladat és edzés és zene. Egy elefántfóka gurgulázó bőgése, egy medvefóka kifli formájú teste, a világ legutolsó royalpingvin-kolóniájának lángoló narancsszín bóbitái. Magok. Szülői lét. És az állandó belső vívódás, hogy mit mondjon az ember nekik a világról, amit magunk mögött hagytunk.

Rendszeres időközönként hajók érkeznek, utánpótlást és tudósokat raknak le itt. Számtalan csodája ellenére Shearwater nem turistacélpont, túl messze van, nehezen megközelíthető. Többnyire egy lélek sem jár erre, nem számítva azt a maroknyi kutatót, akik a vadvilágot, az időjárást vagy az árapályt tanulmányozzák. És olyan meg végképp nem fordul elő, hogy a tenger mosson partra valakit. Képtelen vagyok felfogni ésszel, hogyan maradhatott életben a nő – körülöttünk az óceán alattomos és jéghideg, és több ezer kilométeres körzetben talpalatnyi szárazföld sincs. Egy hajóról eshetett a vízbe, de mit keresett volna egy hajó a partjaink közelében? Az utánpótlást szállító hajó még csak hetek múlva esedékes. Az egyetlen hajójárat messze kint a nyílt vízen halad az Antarktisz felé nyíló déli átjáróban, azokról a hajókról a vízbe esni egyet jelent a biztos halállal. Kivéve persze, ha az a hajó, amivel jött, épp ide tartott, Shearwaterre.

Reggel Raff-fal felmérjük a pusztítást. Az ereszcsatornák leszakadtak, az ajtók alatt betört a víz, de a világítótornyunk még ezzel a pusztító támadással szemben is állta a sarat. Az energiaforrásainkról már nem mondható el ugyanez. Ahogy a fiammal felkapaszkodunk a dombra, látjuk, hogy mindkét szélturbina letört a tengelyéről. Az egyik több száz méterrel odébb, arccal a földbe fúródva hever – odáig ragadta a szél –, a másik saját pusztulása előtt tisztelegve mementóként mered az ég felé. A napelemek felszíne csupa karcolás, a fészer tetejét leemelte és odébb vitte a szél, a bent levő akkumulátorokat kiszolgáltatva a tomboló viharnak. A tetőt ki kell majd cserélnem, de egyelőre ponyvát feszítünk a még működő akkumulátorok fölé, túlságosan bonyolult lenne átkötni a kábeleket és mindent odébb vinni. A fele úgyis tönkrement. A másik felében maradt még némi tárolt energia, amivel sokáig kell majd gazdálkodnunk.

A civilizációtól távol eső helyeken a túlélés záloga a tartalék megoldások kialakítása. Ha valami beadja a kulcsot, ott a másik lehetőség, ami a helyére lép. Soha nem fordult meg a fejemben, hogy valamennyi napelem, az akkumulátorok fele és mindkét szélturbina egyszerre mondja fel a szolgálatot.

Raff-fal a hegyfokon át gyalogolunk haza. Különösebb okunk nincs rá, de hagyom, hogy ő menjen elöl, és őt a lába sokszor hozza erre. Shearwater, a szigetünk hosszú és keskeny, két részre oszlik, az északi rész hegyes és nagyrészt feltérképezetlen, a déli kisebb, hívogatóbb, barátságosabb. Itt kaptak helyet a különféle épületek, a világítótornyunk, a barakkok, a távközlési állomás és a magbank. A két oldalt vékony földsáv, egy keskeny, alacsonyan fekvő földszoros köti össze. Mi csak „Szoros”-nak hívjuk, itt van a kutatóbázis. A bázis több hosszúkás, fehér hajókonténerből áll, amik alumíniumból készültek, hogy ne rozsdásodjanak a sós levegőn, valamint több faházból. Tizenhét kis épület évtizedek alatt létesült tarka egyvelege. Ebédlő és konyha. A laboratóriumok. A kórház. A raktár. Hálókörletek. Nem sokkal ezelőtt még pezsgő élet volt itt, de a Szoros ma már csak üres, elhagyatott épületek gyűjteménye. És jobb is így, mert a víz már a falakat és az ajtókat nyaldossa. A kutatóbázis úgy fest, mintha egy tó felszínén lebegne.

– Azt a rohadt… – fakad ki Raff.

A dagály még soha nem volt ilyen magas.

Engem is megdöbbent a látvány, de eszem ágában sincs elárulni neki.

Még van némi gázunk a főzéshez és a kézi vízmelegítéshez, gázolaj a generátorhoz, ami működteti a fagyasztót, hogy ne romoljon meg a maradék élelmiszerkészletünk, de minden mást lekapcsolunk. Nincs több világítás, se számítógépek, se telefontöltők, se zenehallgatás, se mosógép, se porszívó, se elektromos szerszámok. A gyerekek nem nyafognak, amikor megmondom nekik, ennek a helynek a fenntartása egy soha véget nem érő problémamegoldó gyakorlat, ezzel ők is tisztában vannak. Ami viszont aggaszt, az a lent, a déli parton álló magbank áramellátása, hogy vajon ott is elment-e az áram. Megbízom Raffot, hogy lásson neki a csatornák megjavításának, és bepakolok egy táskát váltóruhával. Tíz kilométeres gyalogtúra vár rám a magbankig, úgyhogy az éjszakát az egyik barakkban töltöm.

Előtte még benézek a nőhöz. Orly ott gubbaszt az ágya szélén, és egy botanikai szakkönyvből olvas fel neki hangosan, amit briliáns elméjének köszönhetően valószínűleg már kívülről fúj. Alig mozdult mellőle, amióta itt van.

– Hogy van? – huppanok le a székre az ablak mellett.

Vállat von.

– Asszem jól. Lélegzik.

– Nem muszáj ám itt dekkolnod.

– Tudom. – Egy könyvlap sarkát gyűrögeti, szamárfület hajt rá, aztán kisimítja. – Csak… szerintem valakinek itt kéne lennie, amikor felébred.

Eltűnődöm, mennyit áruljak el neki a magbankot illető aggodalmaimból. Végül csak annyit mondok:

– Lemegyek délre, az éjszakát is ott töltöm.

– Veled mehetek?

– Most nem, pajti.

A nő motyog valamit az orra alatt, és bár nem halott, van benne valami hátborzongatóan természetellenes. Mint egy feltámasztott hulla. A kezét, hosszú ujjait ökölbe szorítja, majd kiengedi.

– Ne nagyon éld bele magad – mondom Orlynak.

– Mibe?

– Hogy túléli. Mert lehet, hogy nem fogja. Érted, ugye?

– Aha.

Figyelmesen nézi a nő arcát, én meg az övét.

– Csak hát… miért nem ébred fel?

– Fogalmam sincs, pajti. Messzire úszott. Lehet, hogy álmában még mindig úszik.

A Shearwater Nemzetközi Magbankot úgy tervezték, hogy mindent kibírjon, amit a világ rázúdíthat, hogy túlélje az emberiséget, átmentse a jövőbe a reményt, ha egyszer a semmiből kellene újra megtermelnünk a létünket biztosító élelemforrásokat. Porszemek, a legtöbbjük az. Apró fekete szemcsék. Semmi több. Ezek a kincsek, melyeket dobozokba zárva őrzünk a föld alatt, itt, a világ végén. Fajtájuk utolsó hírmondói, de egyben a mi reménységünk is.

Grandiózus vízió: megmenteni az emberi nemet. De őszintén szólva mi nem emiatt jöttünk ide. Kellett egy állás, lehetőleg jó messze. Az egész dolog célja csak később tudatosult bennem: őszintén szólva csak akkor, amikor a legkisebb fiam felismerte a jelentőségét.

Noha a magbank az Egyesült Nemzetek Szervezetének tulajdona, az üzemeltetését a Tasmanian Parks and Wildlife Service kapta meg, ők felügyelik a szigeten levő természetvédelmi területet és a kutatóállomást is – a Shearwater-sziget elhelyezkedéséből adódóan Ausztráliához tartozik. Engem bíztak meg a sziget valamennyi épületének gondnoki teendőivel, beleértve a távol eső déli részen megépített hatalmas, fagyasztott magbankot is, így ideköltözésünk után kezdetben gyakran keltem át a szigeten. Mivel Orly akkor még nagyon kicsi volt, nem volt más választásom, magammal kellett vinnem, és meglehetősen utáltam ezeket a rendszeres túrákat, amik helyett a kutatóbázis vagy a világítótorony karbantartásával is foglalkozhattam volna. De ahogy Orly cseperedett, gyaloglás közben felfedezte a környezetét, megérintett dolgokat, szagolgatott, gyűjtögetett, ahogy megtanult beszélni, kimondta a növények nevét, amiket láttunk, aztán a magokét, amelyek miatt odamentünk. Kezdtem az ő szemén keresztül látni, hogy ez a munka valójában mennyire fontos. Elkezdtem elképzelni a magok felhasználását, elképzeltem a világot, amelyben szükség van rájuk. És jobban éreztem magam itt, ezen a szigeten, mely őrzi az utolsó, pislákoló reményt, mint odahaza a kontinensen, ami egyszer majd megmentésre szorul. Amikor valami veszedelem tört Shearwaterre, minden egyes küzdelem során azzal nyugtattam magam: legalább nem odahaza vagyunk, ahol tűzvész, áradás és éhínség pusztít, a többiről nem is beszélve.

Legalább itt vagyunk, ezen a tájon, mely csak addig tűnik ellenségesnek, míg az ember közelebbről szemügyre nem veszi. Amíg meg nem látja benne a szépséget és a gyengédséget. Amíg fel nem fedi rejtett gazdagságát.

Mielőtt idejöttünk, soha nem szerettem egy helyet sem.

És most mégis vége. A magbank bezár. Örökkévalóságra szánták, most mégis válogatjuk és csomagoljuk a magokat a szállításra; alig két hónap, és mi is távozunk, az összes szerencsés kis porszemecskével, akik elég fontosnak találtattak a kimenekítéshez.

Az alagút mindig száraz. Így is kell lennie, így tervezték. Csakhogy ma, amikor a hosszú lejtő torkába belépek, a bakancsom vízbe csobban. A rettenettől felmered a karomon a szőr. A dolog hátborzongató képtelenségétől.

Leplaccsogok a föld mélyére, a föld alatti kamrához, a vákuumzáras ajtóhoz. Olyan, mint egy hűtőszekrény ajtaja. Ha a víz bejutott alá, nagy bajban leszünk, de nem jutott be, és ekkor végre eszembe jut, hogy levegőt vegyek. Akkor csak az alagút, az rendben van. Rendben lesz. Odabent még minden száraz. De ahogy ellenőrzöm a hőmérséklet-érzékelőt, a félelmeim beigazolódnak. A világítás még működik, de a hűtőrendszer zárlatos. Már most egy fokkal melegebb van bent, mint kellene.

Világosan elmondták, hogy a magok biztonsága a saját biztonságunknál is előbbre való. Csendben, a lelkem legmélyén eltöprengek azon, vajon hagynám-e fajok ezreit kihalni, hogy megmentsem a három gyermekem életét. A világítótorony fűtésétől elvont energiát ide átirányítva nyerhetnék a magoknak egy kevéske időt. Ám a válasz egyszerű, szerintem olyasvalakit kellett volna ideküldeniük, akinek nincsenek gyerekei. Mert akinek vannak, az soha nem hozná meg azt a döntést, amit elvárnának tőlem.

Felállítok egy szivattyút az alagútban, letekerem a hosszú, sötét tömlőt, míg a vége kiér a nyíláson át a nappali fényre. Ha a vízszint elér egy bizonyos magasságot, a szivattyú automatikusan bekapcsol. Ezután végigjárom a fagyasztókamra mind a harminc folyosóját. Szárazak, úgyhogy nem vesztegetem tovább az időt. Mindennek ellenére, a hely és a kis szemcsék fontosságának ellenére nem szeretek idelent lenni. Nem is tudom igazán, miért, saját magam előtt is rejtély. Valami, talán az élet-előttisége az oka, ami bizonyos értelemben maga a halál, bár Orly azt mondaná, bolond vagyok, ez a hely pontosan a halál ellentéte. Vagy talán a dermedt mozdulatlanság, ahogy az életet itt kényszerpihenőre fogják. De lehet, hogy az egésznek semmi köze a magokhoz, csak a földalattisága zavar, a zord, csontig hatoló hideg. Akármi is az oka, ez a hely nyugtalanít, úgyhogy fogom magam, és visszatocsogok a felszínre.

Felkapaszkodom a gerincre, ahol a törpecserjék átadják helyüket a csomókban növő, hosszú fűnek, megfordulok, és a látóhatárt bámulom. Olyan, mintha lenéznék a világ peremén. A messzeségben valahol ott az Antarktisz, de közvetlenül előttem csak a határtalan óceán hullámzik, és a világ pereme meglehetősen éles. Egyetlen rossz lépés, és lezuhanok, és erről soha, egyetlen pillanatra sem tudok megfeledkezni.

A barakkok mohos halmok ölelésében ülnek a parton, csak a sziklákba vájt, kanyargós fémlépcsőkön át közelíthetőek meg. A nap hátralévő része rá is megy, mire leérek. Az éjszakát itt töltöm, sötétedés után nem megyünk sehova, és egyébként is csak párban indulunk útnak. Most én megszegem a szabályt, de a gyermekeimet nem tehetem ki annak, ami itt vár rám. A barakkok valójában konténerek, melyeket évekkel ezelőtt, teljesen berendezve rakodtak le egy teherhajóról. A kék barakk (a nevét az ajtajáról kapta) van a legközelebb, a piros kicsit odébb, közelebb a vízparthoz. Valaha négy kutató lakott mindegyikben, most azonban üresen konganak. Volt egy harmadik is, zöld ajtóval.

A kék barakk a legutolsó hely a világon, ahová be akarom tenni a lábam. A vízből kimentett, eszméletlen nő egyhamar nem fog ugrabugrálni, de ha magához tér, előbb-utóbb rátalálhat erre a helyre – ez pedig azt jelenti, hogy nem halogathatom tovább a dolgot. Benyomom az ajtót. Kell egy pillanat, mire a szemem hozzászokik a sötétséghez. A szag gyomorforgató.

Két egyágyas hálószoba van ezen a folyosón, elhaladok mellettük a konyhába menet.

Nem annyira durva a helyzet, mint ahogy emlékeztem, de azért elég durva.

A hátizsákban magammal hoztam egy súrolókefét, rongyokat, törölközőket és fertőtlenítőszert. Négykézlábra ereszkedem, és nekilátok felsúrolni a vért.

Fen

A kulcs a nyugalom. Évek során sajátította el a víz alatt, olyasféle jártasság ez, amiben kiteljesedett, nagy gonddal ápolt készség. Úgy kezdődött, hogy nem akart elválni a víz alatt maradó fókáktól – azt akarta, hogy többre legyen képes a teste, hogy olyan legyen, mint az övék, úgyhogy szorgalmasan gyakorolt. Megtanulta, miként nyújtsa hosszabbra a kilégzést a belégzésnél, hogy lelassítsa a szívverését. Elsajátította az oxigénnel való takarékoskodás művészetét. Megtanulta elviselni a fájdalomig fokozódó nyomást, megtanulta, hogy a fájdalomtól nem kell félnie. Fen mestere a nyugalomnak.

Kivéve persze, ha az apjáról van szó.

A férfi konok, szigorú és hajthatatlan. Semmiről nem hajlandó beszélni. Kétségbeesésbe kergeti a lányt. Ez talán normális egy tizenhét éves lány esetében, de Fen le merné fogadni, hogy a legtöbb tizenhét évesnek nem kell elviselnie, amint az apja a halott anyjához beszél, és közben konokul tagadja, hogy ezzel bármi probléma lenne. Fen szereti az apját. És szereti Shearwatert is, talán jobban, mint bármelyikük, de azt is látja, hogy a sziget lassan, apránként elpusztítja őket.

Nem sokat alszik, falak és elfüggönyözött ablakok nélkül nehéz pihenni, és a Shearwater-szigeten az évnek ebben a szakában alig egy-két órán át van igazán sötét. Felkel, együtt úszik a hímekkel és azokkal a nőstényekkel, akiknél még nem jött el az ellés ideje, próbálgatja tüdeje és az izmai határait, rúg és ívben meghajlik, követi az uszonyaik nyomát, ahogy ők olyan erővel és méltósággal szelik a vizet, amilyenre ő sose lesz képes. Barna Király, ahogy Alex elnevezte, egy látványos hurkot ír le, majd ahogy befejezte, bajszát a lány arcához dörgöli, mintha csak azt mondaná: Na, ezt csináld utánam!, és Fen felnevet a víz alatt. Silver, egy fiatal nőstény megkerüli a lányt egyszer, kétszer, aztán a hátsó uszonyaival végigszánt Fen haján, mintha versenyre hívná. A lány a sima bőrű, világos fóka nyomába ered, próbálja tartani az iramot – versenyezni akarnak vele, de soha nem nyerhet, túl emberi, és fel kell jönnie a felszínre, hogy levegőt vegyen. Silver feje bukkan ki mellette, Fen szinte látja a képén a kaján vigyort, ott van a szemében a vidámság, a diadal.

– Jól van, te nyertél – mondja Fen. – Milliomodjára is.

Fel akar menni a világítótoronyba, hogy megnézze a nőt, képtelen kiverni a fejéből azt a partra mosott testet, ami valahogy még mindig életben van. Ám a föveny felől ricsaj üti meg a fülét, és Fen tudja, hogy ez mit jelent.

Kiúszik a partra, és utat tör magának a kolónián keresztül, keresi a nőstényt, aki elsőként hozza világra kicsinyét. Az anya az egyik nagyobb hárembe tartozik – Barna Király csapatába –, és rengeteg nőstény sereglett köré. Szepi az, Fen már látja, az, aki az arcán levő sötét szeplőkről kapta a nevét. Szepi vergődik, esetlenül csapkod, előre-hátra ingatja a fejét, miközben két másik nőstény folyton a hátsójához hajol, oda, ahol egy apró, sötét alak épp előbontakozik.

Fen megtorpan, a háttérbe húzódik, de készen áll, hogy közbeléphessen, ha kell. Amikor meglátja, hogy a magzatburok megreped, és a kölyök feje kibukkan, megijed, mert a borjak általában uszonnyal előre születnek – ennek a kicsinek csukva a szeme, nem mozog a szája, úgy tűnik, nem lélegzik. Szepi azonban csapkod, mozgolódik, teljes erejéből nyom. Hátrafordul, orrával a mozdulatlan kölyköt bökdösi, az arcát nyalogatja. Körbe-körbe forogva próbálja kiszabadítani, és közben nyom rendületlenül. Fen aggodalma egyre nő, a borjú semmi életjelet nem mutat, a szülés pedig elhúzódik. Nem tudja, segítsen-e, de egy megérzés várakozásra inti.

És igen, a sötét kis test egyszerre kiszabadul, a homokba bukfencezik, és megmozdul, felemeli a fejét. Fen mosolyogva figyeli, ahogy az anyaállat gyengéden bökdösi és nyalogatja a nedves, szőrös kis teremtményt. Most majd rákezd a többi is, a nőstények sorra elleni fognak, és az egész partot ellepik a bégető fókabébik. Ez Fen kedvenc időszaka egész évben. Ez fog neki a legjobban hiányozni, miután elmennek. Mindig is lejárt a partra az ellés idején. Már azelőtt is, hogy ez a barátságtalan partvidék az otthonává vált volna. Mielőtt menedéket talált volna itt. Mielőtt megtanulta volna, hogy létezik egy egészen másfajta félelem is, mint amit akkor érez az ember, amikor visszatartja a lélegzetét.

*

Shearwater levegőjében nyüzsögnek a holtak szellemei. Fen tisztában van ezzel, de cseppet sem zavarja. Raff nem hisz neki, de a valódi éjszaka sötét óráiban a lány már látta őket. A tengeren, vagy odafönt a hegyen zöld fényként vibráló kísérteteket, és egyszer egészen közel a parti fövenyen is. Azon töpreng, vajon ezek a látomások egy másfajta sors jelei-e, vajon ez is egy újabb különcség-e, ami miatt odahaza, a szárazföldön sosem fog majd tudni beilleszkedni. De félni nem fél a holtaktól. Csak az élőknek van hatalmukban ártani.

Orly

Kezdjük mind közül a legnagyobb világutazóval, rendben?

Az E folyosó 34. sorában csücsül a Taraxacum officinale. Más néven gyermekláncfű vagy pongyola pitypang. A pitypang a világon mindenütt megtalálható, szinte bármilyen élőhelyen. Igazi túlélő. Megél pázsiton vagy füves mezőkön, sziklás domboldalon vagy erdőben. Megesik, hogy ő az első növény egy új ökoszisztémában, de az is megtörténhet, hogy ő az utolsó hírmondó egy régiben.

Ennek a konkrét pitypangnak a története különleges: érdemes lesz odafigyelni rá.

Élete egy észak-amerikai almaültetvényen kezdődik, mondjuk Wisconsinban. Számtalanszor majdnem eltapossák, de a szerencse mellette áll. Mivel kora tavasszal bont szirmot, sokkal korábban a legtöbb virágnál, fontos táplálékforrást jelent egy seregnyi rovarnak és madárnak. Virágpora egy szabóméh potrohára tapad, amely továbbviszi egy másik pitypangra. A méh útja során sok más vadvirágot is beporoz, de maradjunk most a mi pitypangunknál. Nektárjából a bábjukból legkorábban előbújó pillangók és molylepkék lakmároznak, sőt ma épp egy kolibrit és egy harkályt is ez a nedű táplál. Ahogy öregszik, a gyermekláncfű virágzata élénksárga szirmokból kaszatterméssé, vagy ahogy én hívom, bóbitává alakul. Ez a bóbita telis-tele van apró, ejtőernyőszerű, repülő szőrökkel koronázott magvakkal. Ezek a magok oly módon repülnek, amilyet mi, emberek addig el sem tudtunk képzelni, amíg meg nem figyeltük a pitypang táncát.

Egy balzsamos délután a bóbita magjait szárnyára kapja egy fuvallat. Némelyikük nem jut messzire, verebek és tengelicek csipegetik fel őket a közelben. Mások távolabbra utaznak, hogy végül fürjek, vadpulykák vagy fajdok csemegéjévé váljanak. Egyet mezei egér kap el, egy másikat csíkos mókus.

Ám van egy mag, amely minden társánál messzebbre merészkedik. Egyre csak száll, repül. Át az államhatáron, Minnesotába. Lebegve ropja táncát. Száz kilométert utazik. Százat! Elképesztő távolság egy aprócska, szél szárnyán bukdácsoló mag számára. El tudják képzelni? A legnagyobb távolság, amennyire egy mag valaha eljutott a levegőben.

És még nincs vége. A mi pitypangunknak még dolga van.

Alighogy földet ér Minnesotában, egy éhes fehérfarkú szarvas útjába kerül. A pitypang magja táplálja a szarvast, míg az egy másik állat, egy szürke farkas ösvényére nem téved. A nőstény farkas hosszú ideje kutat élelem után. Elejti a szarvast, és felfalja, hetekre elegendő húshoz jut, a maradékot megosztja párjával és kölykeivel. A táplálék segít, hogy tovább bírja nehéz, éhes életét, az állandó nélkülözést. A farkasok közösen vadásznak, mozgásban tartják a szarvasokat, ezzel esélyt adnak a táj növényeinek és fáinak a növekedésre. Egészségesen tartják a talajt és a folyókat, amivel rovarokat, emlősöket és madarakat vonzanak az életközösségbe. Életerőssé teszik, hogy még több pitypang hozhasson magot és hajthasson ki, és kezdődhessen elölről az egész körforgás.

És mégis, a pitypangot – ezt a virágot, mely számtalan más élőlénynek nyújtott táplálékot – gyomnövénynek tartják.

Rowan

A sötétben mintha egy férfi arcát láttam volna. Az érzés, amit kelt bennem, ott időz a testemben összecsapó hullámok között, olyan, mintha kíméletlenül ostromolná a határaimat.

Egy ponton, ami lehet másodpercekkel vagy évmilliókkal később, a fájdalom természete átalakul. Már nem óceán, inkább szúrás. A szúrásból láng lesz, a lángból lobogó tűz. Ismerem ezt a tüzet. Azt hittem, megmenekültem előle.

De. És ez a legfurcsább rész. A tűz nincs egyedül. Van itt valami más is. Valami, ami viaskodik vele, megpróbálja visszatartani.

Egy hang.

Kezdjük mind közül a legnagyobb világutazóval, rendben?

Különös.

Könnyed, dallamos hang, a lángok fojtogatásából belekapaszkodom.

És még nincs vége. A mi pitypangunknak még dolga van.

Hangok hallatszanak a szobában, és ráeszmélek, hogy belőlem jönnek, fájdalmamban nyüszítek. Valami hozzám ér. Nem tudom, hol. Felnyitom a szemhéjamat, megdöbbent a fényesség. Pislogok és pislogok, míg kitisztul a kép: egy apró kéz fogja az enyémet, szorosan tartja, talán mégis meghaltam. A hang, az az édes kis hang azt mondja: itt vagyok, nem hagylak el, és erre egészen más miatt fakadok sírva.

*

Úgy fest, egyedül van itt. Akkor jutok erre a felismerésre, amikor már van erőm következtetéseket levonni, vagyis csak azután, hogy beadta a fájdalomcsillapítót. Kis termetű, én nem értek a gyerekek korának meghatározásához, de még gyerek, az ablakon beömlő fényben sugárzóan gyönyörű. Halványkék szem, már-már fehér haj, talán skandináv származású, olyan, mint egy miniatűr viking, még vékony fonatok is vannak hosszú egyenes hajában.

– Ez a kutatóbázis? – kérdezem tőle.

– Nem. Ez a világítótorony.

Összevonom a szemöldököm, próbálom értelmezni a hallottakat.

– Hol vannak a szüleid?

– Apa odaát van, a sziget túloldalán.

– Miért?

– A vihar miatt, ami téged is idehozott. Majdnem mindenhol elment az áram. Ellenőriznie kell a dolgokat.

A vihar, ami engem is idehozott. Újra benne vagyok. A testem a kabin mennyezetének csapódik, majd visszazuhan a padlóra. Hallom a kapitány kiáltásait a fedélzet felől, elmosódnak a morajlásban. Nem értem, mit próbál mondani. Azt, hogy maradjak lenn? Vagy hogy menjek ki? Nem áll szándékomban a hajóval együtt elsüllyedni, így felkapaszkodok az utolsó lépcsőfokokon, de mielőtt még levegőt vehetnék, a víz megemel, magával ragad, és belevet a tengerbe. Apró falat vagyok egy fenevad szájában. Soha nem fogom elfelejteni, mennyire gyengének éreztem a testem. Azt a testet, aminek az edzésében, erősítésében mindig örömömet leltem. Soha nem fogom megérteni ezt a tehetetlenséget, vagy hogy egyáltalán hogyan lehetek még életben.

– Van itt valami felnőtt, akivel beszélhetnék? – kérdezem.

– Nincs.

Megdörzsölöm a szememet, fáj, próbálom felfogni, mi folyik itt, és mit keresek egy világítótoronyban egyedül egy gyerekkel.

– Hogy hívnak? – kérdezi a fiú.

Egy pillanatig nem jut eszembe. Mi a fene.

– Rowan – felelem.

– Én Orly Salt vagyok. Te pedig egy szigeten vagy a Déli-óceánban, ezerötszáz kilométerre a legközelebbi szárazföldtől. Ami az Antarktisz. Szóval az lenne a kérdésem hozzád: Hogy kerültél ide, Rowan?

Rámeredek.

– Mi lenne, ha ezt majd akkor beszélnénk meg, amikor az apukád visszajött?

– Holnapig nem jön haza.

– Nem tudod, kért segítséget rádión? – érdeklődöm. – A parti őrségtől?

Orly vállat von.

– Tudsz hozni valamit inni? Bármi jöhet, ha ütős és tömény.

– Nem nyúlhatok az alkoholhoz.

– Nem árulom el senkinek.

Végigmér, majd vállat von, és felpattan.

– Gondolom, vannak bizonyos enyhítő körülmények, ugye?

– Gondolom, igen.

– Ha apa megkérdezi, azt fogom mondani, hogy te erőltetted.

– Mondd csak azt.

Kiüget. Körülnézek a szűkös, fura alakú szobában. Alacsony mennyezet, súlyos fagerendák. Kőfalak és kőpadló. Vastag gyapjúszőnyeg, a szekrény és a könyvespolc is roskadásig tele. Az ablak kicsi, az égbolt túl vakító ahhoz, hogy bármit is lássak, de egyetlen pillantás után már nem is akarok, lüktetni kezd tőle a fejem.

A kölyök vodkával tér vissza, én pedig berúgok. A fájdalmon segít, az emlékeken nem. Hozott még egy Vegemite-os, sajtos szendvicset is, olyan kenyérből, ami még nem olvadt ki teljesen, meg egy csésze teát tartós tejjel és az íze alapján vagy tizenhat cukorral. Az egész ehetetlenül és ihatatlanul pocsék.

Amikor végeztem, mozdulatlanul fekszem, a testemből úgy elszállt az erő, hogy képtelen vagyok bármi másra, mint figyelni a táncoló árnyékokat a falon. Orly közben rendületlenül fecseg a magokról. Lassan száll le az éj, türelmetlenül sürgetem a perceket.

– Mióta fekszem ebben az ágyban? – kérdezem a fiút hirtelen.

– Tegnap éjjel találtunk rád. Azóta hol magadnál vagy, hol nem. Semmire sem emlékszel?

Megrázom a fejem. Csak egy férfi arca dereng fel a sötétben.

– Tulajdonképpen mi… mi történt velem?

Gyertyaláng imbolyog, elegem van a magokról szóló történetekből, látnom kell, mi rejtőzik a kötések alatt. Félek odanézni, de attól is, ha nem teszem.

– Úgy érted…? – mutat a testemre. – Kihűltél, az volt a fő baj. Iszonyatos volt, alig lélegeztél. És csúnyán összevagdostak a sziklák. Van ott kint egy zátony, a hullámok azon rángattak végig a partig. De szerencséd van. Ha a Sodrás elkap, az egy áramlat az öbölben, most halott lennél, kész, vége, hulla.

– Kész, vége, mi? Huhh.

– A Sodrás nem kegyelmez. De helyette Fen kapott el.

– Mi az a Fen?

– A nővérem – vigyorodik el. – Kiúszott érted, és elkapott, és kihúzott a partra. Ő a legjobb úszó az egész világon. Apa azt mondja, igazi vízi lény.

– Nem volt ott egy…? – kezdem, de nem folytatom. Jobb nem kérdezősködni. Ha találtak volna egy hajót, a srác mondta volna. – Aludnod kéne, pajtás.

– Ja – veti oda, aztán mint egy kutya, összegömbölyödik a lábamnál, és már durmol is.

Hitetlenkedve meredek rá, aztán felhajtom a vodkát, és a másik oldalamra fordulok. Forog velem a szoba. Rossz ötlet volt berúgni, mert most minden olyan, mint a hánykolódó tenger meg az a hajó, tisztára mintha Yent hallanám, ahogy szólongat, de sehol sem találom, és tudom, hogy odavan, elvitte a Sodrás, és az én akaratom, az én erőszakosságom, ennek az átkozott küldetésnek az esztelensége fojtotta őt vízbe.

*

Yen a neve. Azt mondják, ő az egyetlen, aki elég bátor vagy elég őrült, hogy elvigyen, mást nem is érdemes megkérdeznem. Régebben bálnavadász volt. Nem faggat, hogy miért akarok eljutni egy ilyen távol fekvő, szinte lakatlan szigetre, csak azt kérdezi, mennyi pénzem van, és amikor megmondom, bólint, azt mondja, rendben leszünk, ha az időjárás is úgy akarja. Megkérdezem, mi van, ha nem, mire azt feleli, a tenger eldönti, ami idegesítő tengerészduma.

A négynapos út alatt nem sokat beszél hozzám, de a hangjára emlékezni fogok. Emlékezni fogok, ahogy a nevemet kiáltja, és ahogy azt a nevet elnyeli a szél és a hullámzás.

*

Az éjszaka közepén arra riadok fel, hogy mindjárt bepisilek. Nem tudom, mennyi idő telhetett el a legutóbbi vécélátogatásom óta, de mivel napok óta itt fekszem, biztosra veszem, hogy valami szegény párának össze kellett takarítania utánam. Kínszenvedés a felülés. A fájdalom egyszerre mély és felszínes. Meg se mukkanok, félek, hogy felébresztem a gyereket, és megint beszélnem kell vele.

Forog velem a világ, és nem tudom, megtartanak-e reszketeg lábaim. A ház sötét. És fura. Hiába kattintgatom a kapcsolókat, nem történik semmi, kikapcsolták az áramot. A lépcső fakorlátjába kapaszkodom. A falak mintha görbülnének, a lépcsősor pedig végtelen. Se időm, se kedvem nincs minden ajtón bekukkantani fürdőszoba után kutatva, így lebotorkálok a földszintre, és kitámolygok a bejárati ajtónak vélt nyíláson át az éjszakába (kabátok és csizmák vannak mellette, mindkettőből keresek egy rám illőt, és magamra rángatom).

Elakad a lélegzetem. Vakítóan fényes az égbolt.

A csillagok vibrálnak és olyan káprázatosan ragyognak, hogy a földre roskadok, és nem kapok levegőt. A hideg takaróként borul rám, átjárja minden porcikámat, ez a pizsama nem az enyém, túl kicsi rám, és kabáttal együtt is kevés a harapós hideg ellen. Mozognom kellene, de képtelen vagyok rá. Túlságosan gyönyörű.

Amikor végre lábra állok, megpillantom magam mögött az épületet, a fény nélküli világítótornyot, előttem pedig ezüstös fűvel borított domboldal hullámzik a csillagfényben. Kezdek elgémberedni, ezért letolom a pizsamanadrágom, de mivel esélytelen, hogy a remegő combjaimmal guggolásba ereszkedjek, nem tehetek mást, mint hogy terpeszbe állok, és reménykedem.

– Mit csinálsz?

Hátrapillantok a vállam felett. A kölyök ott áll az ajtóban, és engem figyel.

– Szerinted mit csinálok?

– Pisilsz?

– Bingó.

– De miért itt kint?

– Hogy biztosan ne zavarjon senki.

– Ó.

Marad.

Elvégzem a dolgom, aztán visszahúzom a bugyim (az enyém, hála az égnek) és a nadrágom. Az erőfeszítéstől oldalra billenek, majd szinte lassított felvételben újra a földön kötök ki.

– Jól vagy? – kérdezi.

Pislogva próbálom elűzni a foltokat a szemem elől, és várok, hogy megszűnjön a fejemben a zúgás. A fiú felhúzza a gumicsizmáját, magára kapja a kabátját, és kint terem a füvön. Nincs erőm megmozdulni, ő pedig, mivel szerintem nem tudja, mi mást tehetne, egyszerűen letelepszik mellém. Szótlanul bámuljuk az előttünk elterülő, szélfútta dombokat.

– Szóval ez itt Shearwater – szólalok meg.

– Ez bizony. Százhúsz négyzetkilométer. Tundra éghajlat, főleg mohákkal és zuzmókkal, több mint negyvenöt szövetes növényfajjal. Több mint nyolcvanezer fóka él a szigeten, meg a világ utolsó royalpingvin-kolóniája, és itt fészkel több mint hárommillió tengeri madár. Ja, és UNESCO Világörökségi helyszín vagyunk, mert ez az egyetlen hely a világon, ahol a földköpeny a felszínre türemkedik és láthatóvá válik.

Nem bírom megállni mosolygás nélkül.

– Ezt a sok okosságot mind a Wikipédiáról szedted?

Megvonja a vállát. Ami, gondolom, azt jelenti, hogy igen.

Orly az óceán felé mutat.

– Ott van Raff és Fen, lent a parton.

Még mielőtt megkérdezhetném, mit keres a bátyja és a nővére a parton az éjszaka közepén, abba az irányba mutat, amiről feltételezem, hogy dél.

– Arrafelé van a magbunker. Ahova apa ment.

– Mi az a magbunker? – kérdezem, bár pontosan tudom a választ, de kíváncsi vagyok, ő hogy fogalmazza meg.

– Az a hely, ahová a világ a magokat küldi megőrzésre, arra az esetre, ha valaha újra kellene telepítenünk egy fajt.

– Miért pont itt van, a világ végén?

– Hogy védve legyen. A permafroszt hidegen tartja a magokat, és túl messze van ahhoz, hogy az emberek megkaparintsák. – Rám néz. – Tudod, a magbank nem valami új találmány.

– Oké.

– Csak ez az egyik utolsó. És itt található a világ legnagyobb maggyűjteménye. Rengeteg olyan, ami sehol máshol nem létezik – ritka, veszélyeztetett, sőt vadon már kihalt fajok. És nemcsak mezőgazdaságilag hasznos vetőmagok vannak itt, hanem mindenfélék.

– Hány éves vagy?

– Kilenc.

– Az már elég idős kor ahhoz, hogy tudd, mi a jó neked?

– Hogy érted?

– Bemenjünk? Kurva hideg van.

Elkuncogja magát, talán a káromkodás miatt.

– Én már megszoktam, de te nem.

Elindul az ajtó felé, de én még nem megyek utána. Próbálom kitalálni, hogy állhatnék újra talpra, hogy tudnék visszamászni azokon a lépcsőkön. Nagy hiba volt lejönni, inkább be kellett volna pisilnem az ágyba.

A fiú, Orly, visszaüget. Úgy tűnik, érti a helyzetet, mert addig húzza az egyik karomat, amíg valamelyest kiegyenesedem, majd felkínálja a vállát, hogy támaszkodjak rá. Egy nyögés szalad ki a számon, ahogy feltápászkodom mellette, és ránehezedem. A lába megroggyan a súlyom alatt, de valahogy mindketten talpon maradunk. Esetlenül botladozunk vissza a világítótoronyhoz, mint két részeg. Már a lépcső látványától is felfordul a gyomrom, így inkább oldalra kanyarodom a nappaliba, és rároskadok egy régi bársonykanapéra. A koponyám szét akar repedni, a sziklák belőlem lakmároznak. Orly rám terít egy takarót. Megrökönyödve látom, hogy mellém fekszik a padlóra.

– Mi van, nincs ágyad?

Bólint. Lehunyja a szemét.

Én is próbálom behunyni a szemem, de érzem, ahogy reszket a közelemben.

– Mintha azt mondtad volna, hogy hozzá vagy szokva.

– Hozzá… is vagyok – veti oda, de a szavak is alig jönnek ki a száján a fogvacogástól.

Bosszúsan fellebbentem neki a takarót.

– Na gyere. Gyorsan.

Bekucorodik mellém, alig férünk el, de legalább melegítjük egymást. Kis fészkelődés után az arcomat a hátának nyomom, és a szíve dobogását hallgatom: tik-tak. A halk kis dobogás végtelenül aprónak és kiszolgáltatottnak hat a széles égbolt alatt, és eszembe jutnak az épület rideg kőfalai, az üres szobák, és az apja, odaát a sziget túlsó felén. Arra gondolok, hogy teljesen egyedül van itt velem, aki tulajdonképpen senkije nem vagyok.

Belülről feszít a kérdés, de egy hang azt súgja, ne tegyem fel.

– Hol van az anyukád, Orly?

Amikor végül megszólal, a hangja fojtottan szűrődik át a takarók alól.

– Meghalt.

Sóhajtok. Hallgatom a szívdobogást. Kisvártatva annyit mondok:

– Az enyém is. – És érzem, ahogy elnyomja az álom.

Dominic

A sötétben azt mondja, ne nyissam ki a szemem. Hogy ha megpróbálok lesni, elmegy. Tudom, tudom, olyan görcsösen szorítom össze a szemhéjam, hogy a fejembe belehasít a fájás, de érte bármire hajlandó lennék.

– Itt vagyok – suttogja, és valóban olyan, mintha itt lenne: érzem a leheletét az arcomon, az ajkaimon. Még nem veszítettem el annyira a józan eszemet, hogy ne tudjam, ez csak képzelgés. Miközben az ő szavait hallgatom, a saját belső hangomat is hallom, amint kérlel: hagyd már abba, az isten szerelmére, elég legyen. De ő oly finom és lágy, én pedig gyáva vagyok. Hagyom, hogy a feleségem átöleljen, és a szemem szorosan behunyva tartom a sötétben.

Itt, Shearwateren a napsütéses pillanatok ritka kincsnek számítanak. Ma reggel az ég fakószürke, s amint kilépek a barakkból, finom esőpermetet érzek az arcomon. Az apálykor szárazra került sziklák közt haladok tovább, gondosan ügyelve a lábam elé nézek.

Ezt az utat délre főleg azért tettem meg, hogy felmérjem a magbunkerben uralkodó állapotokat és felszámoljam a káoszt a barakkban, de titokban egy hajót is kerestem.

Csak egyetlen hely van, amely mellett nem haladtam el idefelé jövet: egy sziklás öböl, gyalogszerrel szinte megközelíthetetlen. Megkerülöm egy íves hegyfok szikláit, és ereszkedni kezdek a meredek, kövecses sziklafalon, amíg kibukkanok, és feltárul odalent az öböl sötét víze. A Sodrásnak nevezett vad áramlat itt nyugszik el a csipkés sziklaágyon. És a zátony fogai közé ékelődve, felismerhetetlenné zúzva, ott fekszik a kis vízi jármű, amely az idegent a partjainkra hozta. Bárki más volt is rajta kívül azon a hajón, biztosan halott, kétség sem férhet hozzá.

*

A két idősebbik nem a világítótoronyban van, hanem a földnyelv fövenyén. Megindulok feléjük, kerülgetem az elefántfókák behemót testét. A legtöbbjük ügyet sem vet rám, de kapok pár figyelmeztető röffenést, hogy nézzek a lábam elé, egyikük pedig homokot sodor az uszonyával a bakancsomra.

Raff a finom, iszapszerű fekete homokban ül, és épp mond valamit Fennek, aki előtte áll, és komótosan lábnyújtásokat végez.

Ahogy közeledem, rám néznek. Mindketten az anyjuk kék szemét és szőke haját örökölték. Majdnem ikrek, mondogattuk régen. Tíz hónap különbséggel születtek, és uramisten, kész téboly volt a csecsemőkoruk, csoda, hogy a házasságunk rá nem ment.

– A nő – mondom. – Ébren van?

– Még nem voltunk fent – szabadkozik Raff.

– Ellenek a tehenek! – újságolja Fen.

Odapillantok a mögöttük lévő medvefóka-gyülekezetre a part távolabbi szakaszán – valóban sokkal nagyobb ricsajt csapnak, mint általában.

– Nem tetszik, hogy Orly egyedül van fent vele – mondom Raffra nézve. Feláll, és leporolja magát.

– Sajnálom.

– Alig volt benne élet – mutat rá Fen.

A lányomra nézek. Az orrát és az arcát szeplők és pigmentfoltok tarkítják; gyakran aggódom, hogy a végén még bőrrákot kap. Ezen a szigeten sehol sincs árnyék, semmi nem óv az elemektől. Tulajdonképpen szerencse, hogy az ég többnyire borult, de a viharos szél éppoly káros: Fen szélmarta bőre a tanú rá. Nézem őt, próbálom minden vonását magamba szívni, arra gondolok, milyen gyönyörű, és mennyire hiányzik, de azt is tudom, hogy túlságosan is bízik az emberekben.

– Azt akarom, hogy mindketten legyetek résen, rendben? Nem ismerjük ezt a nőt. Fogalmunk sincs, mi járatban van itt.

Raff bólint, de Fen arcán valami furcsa árnyék suhan át, csalódottság, talán némi szánalom is, mintha őrültség lenne így vélekedni egy sérült nőről, aki segítségre szorul. Talán igaza van, de ez a tekintet mindenekelőtt arról árulkodik, hogy a lányom már nem bízik bennem. Ha eddig csak tartottam tőle, hogy kezd eltávolodni tőlem, most már bizonyos vagyok benne. Nem érzi magát biztonságban mellettem, vagy talán el sem várja, hogy megvédjem, nem bízik benne, hogy felismerem a veszélyt, pedig apaként ez volna az egyetlen feladatom. Elfog a pánik: meg kell őt tartanom, de nem tudom, hogyan.

– Szükség van rád fent a házban – mondom. – A nőnek, ha magához tér, segíteni kell majd a tisztálkodásban, öltözésben és vécézésben. Jobb, ha van ott egy másik nő is.

Fen a fókáira sandít, várom, vitába száll-e velem, de szó nélkül megindul a domb felé. Raff és én utána.

Útközben a partot figyelem, hogy miként formálta át az egyre emelkedő dagály – az óceán hatalmas falatokat harapott ki a szárazföldből. Rengeteg szikla odalett, elnyelte a vihar. Ez a partvonal már nyomokban sem emlékeztet arra, amilyen nyolc évvel ezelőtt, az érkezésünkkor volt. Mindannyian tisztában vagyunk ezzel, de nemigen beszélünk arról, mit is jelent valójában a tengerszint gyors emelkedése: a sziklák és a partok pusztulását, hogy elveszítjük a kutatóbázist és az épületeket, a csónakházat és a Zodiacokat, és a lehetőséget a biztonságos hajóra szállásra.

A tengerszint emelkedése az otthonunk végét jelenti.

– Mi volt a magbunkerben? – kérdezi Raff.

– Nincs áram.

Megtorpan, rám mered. Gyors, zord pillantást vetek rá a vállam felett, de nem állok meg.

– Meddig tartja a hideget áram nélkül? – kérdezi Fen.

Lassan ingatom a fejem.

– Elvileg minimum néhány hétig.

Nem mondjuk ki, mennyire pengeélen táncolunk. Körülbelül hét hét múlva esedékes, hogy a Nuyina jégtörő kutatóhajó ideérjen, és felvegyen minket és a magokat.

– Megtaláltam a hajót – mondom nekik, hogy témát váltsak.

– Zátonyra futott? – kérdezi Raff.

Bólintok.

– Hol? – vág közbe Fen. – A Sodrás vitte el?

Újabb bólintás.

– Akkor nem jutunk oda – állapítja meg Raff.

– Valószínűleg nem.

– De az emberek… – mondja Fen. A holttestekre gondol.

– Meg kell várniuk, amíg a hajó megérkezik.

Fen elszörnyedve mered rám.

– De hát addigra… – Megrázza a fejét. – Én el tudok jutni oda.

Ez akár igaz is lehet. Fen kiváló úszó. De könnyen lehet, hogy ugyanúgy járna, mint a szilánkokra tört hajó. Azonkívül eszem ágában sincs megengedni, hogy a tizenhét éves lányom vízbefúltak holttestéért merülgessen a tenger mélyére.

– El kellene temetni őket, apa – mondja Fen. – Nem hagyhatjuk őket csak úgy odakint.

– Dehogynem. Az csak a testük.

Erre elhallgatnak. Látom, ahogy mindketten ízlelgetik, amit mondtam, töprengenek a jelentésén, a benne rejlő igazságon. Raff számára láthatóan van benne logika, de Fennek nem lesz elég ennyi, ő napról napra egyre erősebben meg van győződve róla, hogy a szigetet nyugtalan szellemek lakják.

De végtére is gyerekek még, és mire a lejtő aljára érünk, a komor hangulat már el is illan, egymásra vigyorognak, és futásnak erednek. Amikor csak tehetik, versenyt futnak a parttól a dombtetőig. Elnevetem magam, te jó ég, ez az energia, ez a fiatalság, valósággal aggastyánnak érzem magam mellettük.

Raffnak hirtelen eszébe jut valami, és megtorpan, ezzel elveszti az előnyét.

– Apa. Orlynak ne szólj a magbankról, oké? Nem bírná ki.

Ugyanez járt az én fejemben is, de csak annyit mormogok az orrom alatt:

– Ha egyszer sikerül bármit is eltitkolnod az elől a gyerek elől, oszd meg velem, hogyan csináltad!

Rowan

A baba a hasamban olyan forró, hogy már égeti az egész testemet. Átölelem, fogom a hasam, és próbálom a bőröm falán keresztül csitítani a hevét. Nagy levegőt veszek, beszívom az összes hideget, remélem, hogy lehűthetem, és ekkor látom, hogy már nincs bennem, már nem is baba, hanem egy pitypang bóbitája, amely egyetlen lélegzetre kirobban, tovaszáll és szétfoszlik a levegőben…

Eső zuhog az arcomra.

Nem is eső. Zuhany. Egy fürdőkádban fekszem, a zuhany vize csapdos, és visszatért a láz, forró vagyok. Egy alak guggol a kád mellett, de nem a kisfiú az. Azt hiszem, egy lány. Simogatja lángoló homlokomat, és azt mondja, hogy a víz segíteni fog lehűlni. Alighanem elalszom, mert amikor legközelebb kinyitom a szemem, meleg, erős kezek, legalább hat kéz, emelnek ki meztelenül a kádból, aztán finoman, gyöngéden szárazra törlik a testem, aztán megint csak a lány van ott, gondosan megtöröl, majd újra bekötözi a sebeimet. Még mindig nem tudom, mi van a kötések alatt. Segít belelépnem az alsóneműbe és belebújni a ruhadarabokba, úgy mozgatja a végtagjaimat, mint egy gyerekét, átdugdossa a láb- és karnyílásokon. A szemhéjam olyan nehéz, hogy alig tudom nyitva tartani. Megkérdezem a nevét, miközben rátámaszkodom.

– Fen – mondja. A lány, aki kiúszott, hogy megmentsen. Visszasegít az ágyba, és fájdalomcsillapítót nyelet le velem, mielőtt hagyna elaludni.

Kicsivel később felébredek a sötétben, hallom a hangokat. Nem látom őket, és nem fordulok feléjük.

– Van rajtad elég réteg? Vigyél le még pár takarót! – Férfihang, mély, rekedtes.

– Van elég. – Ezt a lány mondja, Fen.

– Nem aludhatsz a parton, érthető? A csónakházban alszol.

– Tudom, apa!

– Egyszerűbb lenne, ha ma éjszakára itt maradnál.

Mozdulat zaja, aztán Fen hangja, amint eltökélten mondja:

– Akkor én megyek, apa. Mennem kell. Muszáj.

Csend, aztán a férfi hangja:

– Itt biztonságban vagy.

– Tudom – vágja rá a lány kicsit túl gyorsan, aztán hallom, ahogy elmegy.

Behunyva tartom a szemem, tudom, hogy egy férfi van itt a szobában, egy férfi, akit nem látok, és nem ismerek. Beszélnem kellene vele, vannak dolgok, amiket tudnom kéne… de olyan fáradt vagyok.