A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kimberly McCreight: Reconstructing Amelia

Harper Perennial, New York, 2013

Fordította: Komló Zoltán

Könyvterv: Malum stúdió | Szabó Vince

Text copyright © 2013 by Kimberly McCreight

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-100-7

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Tonynak, az én hazavezérlő fényemnek

Állítsuk újra, hogy az élet szilárd anyag, gömb alakú, melyet ujjaink közt forgathatunk. Tegyük fel, hogy kitalálhatunk egy egyszerű, logikus történetet…{1}

VIRGINIA WOOLF: Hullámok

gRaCeFULLY

SZEPTEMBER 5.

Mert az urbandictionary.com 176 meghatározást ad a lúzer szóra.
Ne légy statisztikai adat.

Helló, banyák!

Jaj, már megint nyakunkon egy új tanév. És én is újra itt vagyok a nyomdafestéket nem tűrő rizsával…

Szóval, amíg ti mind Southamptonban, Nantucket szigetén vagy Dél-Franciaországban múlattátok az időt, és a teniszjátékotokat vagy a pas de deux lépéseiteket tökéletesítettétek, az első maratoni futásotokra edzettetek, vagy a legújabb sakkbajnoki címetekben sütkéreztetek, addig én az egész nyarat drágalátos tantestületünk jövés-menésének nyomon követésével töltöttem. Mr. Zaritski átruccant a Berkeley-re, hogy tudományos nyári tábort tartson strébereknek. A szülők a második héten állítólag kirúgatták, mert BŰZLÖTT. Mrs. Pearl Miamiban beújított egy latin szeretőt, és megtanult rúdtáncolni. Csak vicceltem. Dehogyis volt neki szeretője. Ugyan, ki akarna lefeküdni vele?

Na és az a cukipofa Mr. Woodhouse. Ugyan, ki ne szerette volna megpillantani valahol egy Speedóban? Sajna, eme rekkenő hónapokban tartózkodási helye ismeretlen, habár azt megbízható forrásból tudom, hogy legalább egy hosszú hétvégét hőn szeretett angoltanárunkkal, Livvel töltött összebújva. Amire én csak annyit mondok, hogy bravó.

Ami pedig benneteket illet, meglesz a nyári hírösszefoglaló is, amint pár napon belül befutnak a frissítések – és küldjétek is őket a gracefullyblog@gmail.com címre. Merthogy itt van, ni, az új évben minden lúzer esélyt kap arra, hogy végre király legyen, és az is lehet, hogy a dagi srácok girhesen fognak előkerülni.

Na és a szokásos kérdések: Az édes kicsi Dylan vajon elárulja-e valaha is, hogy kivel kefél? Heather és Rachel vajon bevallja-e valaha is, hogy egymással kefélnek? Zadie vajon kikerül-e a dutyiból annyi időre, hogy elvégezze az iskolát? Vajon melyik negyedéves csajjal fog először lefeküdni Carter, a mi másodikos házi csődörünk? Na és ki ez a Ian Greene, és vajon tényleg olyan káprázatos, amilyennek a képein látszik? Kétes kilátások, mondja a külön bejáratú varázsgömböm. De ti lesztek az elsők, akik megtudják.

Addig is maradjon tiszta az új cipőtök és ragyogó a mosolyotok. És csatoljátok be magatokat. Mert ez egy eszement menet lesz…

Amelia

SZEPTEMBER 14., 7:37

AMELIA

mióta tudod?

BEN

mit?

AMELIA

h a fiúkat szereted?

BEN

nemtom asszem mindig is tudtam

AMELIA

az nM lehet

BEN

de komolyan

AMELIA

& csaQgy elmondtad mindenkinek

BEN

el hát kit érdekel mit gondolnak a többiek

AMELIA

magamról el se tom képzelni h vmiben ilyen biztos legyek v ilyen bátor

BEN

magad is +lepődnél

AMELIA

á

BEN

Rősebb vagy mint hinnéd

AMELIA

kösz mi lenne vLM ha te nM öntenél belém lLket?

BEN

+halnál? szeretem azt hinni h életek múlnak rajtam

AMELIA

haha mikor fogunk igaziból 1ütt lógni?

BEN

ez most nM igazi?

AMELIA

tudod h értM

BEN

lehet h vmelyik 7en NYC-ben leszek apa üzleti útra m1

AMELIA

és akkor +ismerkedhetünk?

BEN

abszolút

AMELIA

OMG! Komolyan? Már alig várom!!!

Kate

OKTÓBER 24.

Kate már akkor tudta, hogy Victor nem örül, mielőtt felnézett volna a jegyzeteiből, és meglátta volna az arcát súlyos felhőként megülő haragot. A helyiségben síri csend honolt, mindenki – öt ügyvéd a Slone, Thayertől; tíz az Associated Mutual Banktől – arra várt, hogy a férfi mondjon valamit. Victor ehelyett hátradőlt konferenciaszékén, és a kezét szépen összekulcsolta az ölében. Mákos hajával, tökéletesen szabott öltönyében nyilvánvaló bosszúsága ellenére is jóképűnek és méltóságteljesnek látszott.

A kínos csend közepette megkordult Kate gyomra. A torkát köszörülve fészkelődni kezdett a székén, remélve, hogy senki sem hallotta meg. Ma reggel túlságosan ideges volt az evéshez. Az értekezlet miatt, meg a veszekedés miatt is, amire Ameliával készülődött. A veszekedésre végül nem került sor. Helyette Amelia mosolyogva és vidáman integetve indult iskolába, Kate meg ott maradt, máris elkésve a munkából, egy csomó fölös, kihasználatlan adrenalinnal.

Kate vágyakozva pillantott a konferenciaterem tálalóján sorakozó bagelek, gyümölcsök és édességek seregére. Csakhogy amikor az ember Jeremy Firth, a Slone, Thayer peres részlegének közkedvelt főnöke helyett tart ügyféltalálkozót, annak kellős közepén nem pattan fel, hogy bekapjon valamit.

– Ugye, tisztában van vele – szólalt meg Kate-re mutatva Victor –, hogy ha ennek az idézésnek eleget teszünk, azzal minden további kifogást érvénytelenítünk.

– Én megértem a csalódottságát, Victor – felelte higgadtan Kate –, de az értékpapír-felügyelet joggal…

– Joggal? – csattant fel Victor. – Én inkább túlkompenzálásnak nevezném.

Kate állta Victor tekintetét, amely közben inkább amolyan fixírozásba váltott. Most a hezitálás, akárcsak a legkisebb is, végzetes lenne. Victor nyilván azt követelné, hogy találkozhasson Jeremyvel, akinek Kate meglehet, a társa, csak éppen még mindig alárendelten. Muszáj, hogy önállóan tudja kezelni ezt az ügyet.

– És mi van az érdemmel? Az nem… – Mielőtt Victor befejezhette volna a gondolatmenetét, mindenkit megriasztva megszólalt a konferenciaterem telefonja. Rebecca, a fiatalabbik ügyvéd kötelességtudóan sietett felvenni, miközben Victor ismét Kate-hez fordult. – Azt akarom, hogy a kifogásaink bekerüljenek a hivatalos jegyzőkönyvbe, és egy költségvetést is kérek ehhez az egész felforduláshoz, mielőtt bárki egyetlen irattartó dobozt is kinyitna. Ha így jár el, megkapja a dokumentumgyűjteményt, rendben?

Mintha Kate majd egymaga vágná zsebre az iroda egész extrabevételét. Ami azt illeti, ő ebből Jeremy elismerésén túl egyáltalán nem fog hasznot húzni. Ami persze nem nélkülözte a logikát. Nagyon is sokat számított, hogy Jeremy egyik kedvenc tanítványa maradjon.

– Teljes mértékben, Victor – felelte Kate. – Mi természetesen mindent el fogunk követni, hogy…

– Elnézést, Kate – mondta egy hang a fülébe. Ahogy felpillantott, Rebecca halálra váltnak tűnt, amiért kénytelen félbeszakítani. – Bocsánat, de a titkárnője van a telefonban. Azt mondja, ezt a hívást muszáj fogadnia.

Kate érezte, hogy elvörösödik. Egy Victor Starke-kal folytatott megbeszélés kellős közepén a telefont felvenni még borzasztóbb dolog, mint bekapni egy bagelt. Kate titkárnője, Beatrice sosem szakítana félbe egy ilyen megbeszélést, csakhogy ő betegszabadságon van. A helyettesének megmondta, hogy ne zavarja, hacsak nincs kifejezett vészhelyzet, de annak a lánynak olyan kifejezéstelen volt a tekintete, hogy Kate biztosra vette, valamivel kiütötte magát. Sajnos az sem jöhetett szóba, hogy ne fogadja a hívást. Az egyik bíró írnokának visszahívására várt egy másik ügyfélre vonatkozó előzetes letartóztatási parancs iránti kérelme ügyében.

– Elnézést kérek egy percre – mondta Kate, igyekezvén úgy feltüntetni a dolgot, mintha nagyon is számított volna arra, hogy félbeszakítják. – Egy másodperc, és itt vagyok.

A helyiség elcsöndesedett, miközben odament, hogy felvegye a kagylót. Érezte, hogy mindenki őt bámulja. Szerencsére abban a pillanatban, hogy megnyomta a villogó TARTÁS gombot, a háta mögött végre ismét megélénkült a beszélgetés. Victor üzlettársai engedelmesen nevetgéltek, valószínűleg valamelyik viccén.

– Kate Baron.

– Jó napot, Ms. Baron – mondta egy nő a vonal másik végén. – Itt Mrs. Pearl beszél, a Grace Hall tanulóinak elöljárója.

A hívás, amit muszáj volt fogadnia. Hogy lehet az, hogy a lánya még csak meg sem fordult a fejében?

– Amelia jól van? – Kate-nek meglódult a szívverése.

– Igen-igen, semmi baja – felelte leheletnyi bosszúsággal a hangjában Mrs. Pearl. – De történt egy incidens. Ameliát három napra felfüggesztettük, azonnali hatállyal. Ide kell jönnie, hogy aláírja az elismervényt, és hazavigye a lányát.

– Felfüggesztették? Ezt hogy érti?

Amelia még soha életében nem került slamasztikába. A tanárai lelkendezve beszéltek róla – okos, kreatív, figyelmes, összeszedett. Kitűnő atléta volt, és minden elképzelhető tanításon kívüli tevékenységben részt vett. Havonta egyszer önkéntes munkát végzett a CHIPS nevű helybeli népkonyhán, és rendszeresen besegített az iskolai rendezvényeken. Felfüggesztették az iskolából? Nem, Ameliát aztán nem. Kate feszített munkatempója ellenére is ismerte a lányát. Igazán ismerte. Itt valami tévedés történt.

– Igen, Ameliát három napra felfüggesztettük – ismételte meg Mrs. Pearl, mintha ezzel megválaszolta volna a kérdést, hogy miért. – És kézenfekvő okokból csak valamelyik szülőjének vagy gondviselőjének adhatjuk ki. Problémát jelent önnek, Ms. Baron, hogy idejöjjön érte? Tisztában vagyunk vele, hogy ön Manhattanben dolgozik, Amelia édesapja pedig nem elérhető. Sajnos azonban az iskolai irányelvek, azok iskolai irányelvek.

Kate igyekezett leküzdeni az érzést, hogy védekezésre szorul. Még abban sem volt biztos, hogy ítélkezés az, amit Mrs. Pearl hangjából kihall. A kínos kérdésekből, a csúfondáros pillantásokból és az alig palástolt rosszallásból azonban már megszenvedte a magáét az évek során. A saját szülei mintha még mindig a bűnös ostobaság különösen elfajzott formájának tartották volna a döntését, hogy terven kívüli terhességét kihordja, holott jogi tanulmányait még be sem fejezte. A döntés persze nem vallott rá. Kate világéletében mindig a megfelelő dolgot tette a megfelelő időben, a férfiakat kivéve legalábbis minden más tekintetben. Az igazság az, hogy a férfiakkal kapcsolatban az ítélőképessége kissé mindig megbicsaklott. Nem egykönnyen hozta meg ugyan a döntést, hogy megtartja a babát, de nem is bánta meg.

– Már indulok is, most azonnal. De azt legalább el tudná mondani, hogy mit… – Kate itt megtorpant, a benne lakozó ügyvéd egyszeriben tudatosította, hogy alaposan meg kell válogatnia a szavait. Nem állt szándékában beismerni a lánya bűnösségét. – Pontosan minek az elkövetésével vádolják Ameliát?

– Attól tartok, fegyelmi ügyeket nem tárgyalhatunk ki telefonon – mondta Mrs. Pearl. – Azokra titoktartási szabályok, külön procedúrák vonatkoznak. Biztosra veszem, hogy megérti. Az igazgató úr, Mr. Woodhouse majd tudatja önnel a részleteket, ha megérkezik. Ami pontosan mikor is lesz?

Kate lepillantott az órájára.

– Húsz percen belül ott vagyok.

– Ha húsz percnél hamarabb nem megy – mondta Mrs. Pearl, mint aki valójában ennél valami jóval kevésbé elnéző dolgot akart volna mondani –, alighanem az is megteszi.

A húsz perc egetverő túlzásnak bizonyult. Victor hangosan tiltakozott, amikor Kate megpróbált idő előtt véget vetni a megbeszélésnek. Végül aztán nem maradt más választása, mint odahívni Jeremyt.

– Nem szívesen teszem ezt – mondta neki a konferenciaterem előtti folyosón. És valóban nem szívesen távozott. Olyasmi volt ez, amit a gyermektelen, rég elvált Daniel – az ő mérhetetlen versenyszellemmel megáldott, volt jogi egyetemi csoporttársa, mostani egyenrangú üzlettársa – sohasem tett volna meg, még ha belül vérzik is a szíve. – De Amelia iskolájából hívtak. Érte kell mennem.

– Nem gond. Ami azt illeti, épp most mentettél meg attól, hogy az új lakásban találkoznom kelljen Verával meg a kivitelezőkkel. Bármikor szívesebben tartok ügyféltalálkozót Attilával, a hunok vezérével, mint hogy teherviselő falakról társalogjak – mondta Jeremy a védjegyévé vált mosollyal. Beletúrt idő előtt megezüstösödött hajába. Magas, jóképű férfi volt, és mint mindig, elegánsan festett rózsaszín csíkos ingében. – Minden rendben?

– Nem tudom – felelte Kate. – Amelia a jelek szerint valamiféle slamasztikába keveredett, aminek semmi értelme sincs. Nem szokása slamasztikába kerülni.

– Amelia? Épp most fejeztem be a róla szóló dicshimnuszt, amellyel beajánlom a princetoni nyári egyetemre, úgyhogy talán elfogult vagyok, de én ezt természetesen nem veszem be. – Jeremy egy pillanatra együtt érzőn Kate vállára tette a kezét, és ismét elmosolyodott. – Tudod, milyenek ezek a magániskolák. Előbb megvádolnak, és csak azután kérdeznek. Akármi is történt, biztosra veszem, hogy van rá ésszerű magyarázat.

És hipp-hopp, Kate máris egy kicsit jobban érezte magát. Ez volt Jeremy, mindig tökéletesen eltalálta azt az empatikus félmondatot. Ráadásul őszintén csengett, még Kate fülében is, pedig neki több esze lehetett volna.

– Victor nincs oda a boldogságtól – mondta Kate a konferenciaterem csukott ajtaja felé bökve. – Egy kicsit olyan érzésem van, mintha a farkasok elé löknélek.

– Ne izgulj – legyintett fesztelenül Jeremy. Képes volt hajnalig dolgozni, aztán egy vesztésre álló ügyben bemenni a bíróságra, hogy egy zaklatott ellenféllel meg egy elégedetlen ügyféllel egyszerre nézzen farkasszemet, és közben egy pillanatra sem olvadt le róla a mi-itt-mind-barátok-vagyunk máz. – Victor Starke-ot majd én lerendezem. Te csak menj, és törődj Ameliával.

Kate úgy döntött, metróval megy, hogy a belváros forgalmát elkerülje, de már így is háromnegyed órás késésben volt, amikor a 2-es vonal szerelvénye közvetlenül a Nevins Street előtt nagyot zökkenve megmagyarázhatatlan módon megállt. Ötven-ötvenöt perces késésben lesz, mire a Grace Hallhoz ér. Ha szerencséje van. Az iskola ezt nyilván annak jeleként értelmezi majd, hogy csapnivaló szülő. Megkésett anyuka, elzüllött gyermek. Tiszta sor.

És minél többet gondolkodott rajta, annál inkább meg volt róla győződve, hogy bárminek az elkövetésével vádolják is Ameliát, az csak valami rossz dolog lehet. A Grace Hall azzal büszkélkedett, hogy liberális, előítélet-mentes, tanulóközpontú intézmény. A New York-i értelmiségiek – drámaírók, művészek és politikusok – egy csoportja által kétszáz éve alapított iskola kiváló tudományos és párját ritkító művészeti programja miatt nagy megbecsülésnek örvendett. Noha gyakran a manhattani magániskolák nagy múltú élcsapatával – a Daltonnal, a Collegiate-tel és a Trinityvel – egy lapon emlegették, a Grace Hall Brooklynban működött, tehát azoknál egy bohémabb pedigrével rendelkezett. És mint ilyen, az iskola a tankönyvektől és az egységesített vizsgáktól egyformán őrizkedett, a tapasztalaton alapuló tanulás javára. Tekintettel a formális iskolai szabályok teljes hiányára, Kate elképzelni sem tudta, mivel érdemelheti ki egy tanuló a felfüggesztést.

A szerelvény egy szisszenéssel hirtelen előrébb döcögött pár lábnyival, majd egy rándulással ismét megállt. Kate az órájára nézett. Egy óra és öt perc késés, legalább. És még mindig négy megállóra van. Azistenit. Mindig mindenhonnan elkésett. Fölállt, odament a metrókocsi ajtajához, és ott álldogált, miközben lassan beléje lopódzott a kétség.

Amelia az utóbbi időben zaklatottnak tűnt, sőt, egy kissé rosszkedvűnek. Tizenöt éves volt, és a hangulatváltozás ugyan a tinédzserek sajátja, de ez azért ennél többnek tűnt. Ott volt például az a faggatózás az apjával kapcsolatban. Nyilvánvalóvá vált, hogy Kate jól bevált szövege, amivel azt szokta indokolni, hogy Ameliának miért nincs apukája – a férfi egyetlen röpke légyottot követően lelépett, hogy Ghánában tanítson gyerekeket, és azóta se jött vissza –, már nem állta meg a helyét. Aztán épp előző reggel ott volt az a kérlelése is, hogy hadd vehessen részt azon a képtelen külföldifélév-programon.

– Anya, nem tudnál nyugton maradni, és itt és most egyetlen percre rám figyelni?

Keskeny homokkő házuk konyhájában Amelia keresztbe font karral állt a pultnak dőlve. Ahogy hosszú, szőke haja hullámokban a vállára omlott, és csodaszámba menő szemei – az egyik kék, a másik mogyorószínű – megcsillantak a meleg reggeli fényben, Amelia annyival idősebbnek – és magasabbnak – látszott, mint akár csak egy napja is. Kate-től örökölt magas járomcsontjával és szív alakú arcával Amelia gyönyörű kislány volt. És most szexi is, abban a csípőfarmerben meg szűk, ujjatlan pólóban. Hála istennek, egy kicsit azért még mindig fiús alkata volt.

– Igen, Amelia, tudok figyelni, egy perced van – mondta akkor Kate, igyekezve nem kijönni a sodrából. A lánya savanyú ábrázatából ítélve a hálaadásnapi bermudai kirándulás, amit Kate épp az imént javasolt, egyenértékű volt azzal, mintha azt indítványozta volna, hogy egy hétvégét töltsön a fogorvosnál. – Én mindig meghallgatlak.

– A következő félévet Párizsban szeretném tölteni – mondta Amelia.

– Párizsban? – Kate egy maroknyi iratcsomóval együtt a táskájába gyömöszölte a laptopját, aztán újra a telefonját kezdte keresgélni, amiről azt hitte, hogy a pulton hagyta. Amelia pillantásától követve a hajába túrt. Még mindig nedves volt, pedig megesküdött volna rá, hogy megszárította. – Egy egész félévet? Ráadásul Párizs olyan messze van.

Kate a legjobb szándéka ellenére is kezdett feldühödni. Nehezére esett nem szándékosságot látni abban, ahogy Amelia ezt a beszélgetést forszírozta, holott nagyon jól tudta, hogy ő máris késésben van. Kate néha azon töprengett, Amelia vajon nem nagyobb stratéga-e, mint amennyire ő erre okot ad. Egy csomó mindenre áldását adta – késő estig való kimaradásokra, másutt alvásokra, bulikra –, mert Amelia akkor jött elő a kéréssel, amikor ő stresszelt, vagy éppen rohannia kellett. De egy félév Európában, az egészen más tészta. Kate-nek ez ügyben esze ágában sem volt beadni a derekát, csak mert úgy könnyebb lenne. Pedig az lenne. Sokkal, de sokkal könnyebb.

– Mit számít az? – Amelia bosszús torokhangot hallatott. – Te úgysem vagy itthon soha.

Amelia rendszerint nem panaszkodott az anyja hosszú munkaideje miatt. Kate mindig azt feltételezte – a remélte talán jobb szó erre –, hogy ez azért van így, mert a lánya semmilyen más életet nem ismer, csak a teljes embert kívánó foglalkozást űző egyedülálló anyáét. De azért lelkileg mindig fel volt rá készülve, hogy egyszer kiderül, a lánya érzékeli ezeket a réseket, hiába igyekszik lázasan azon, hogy szeretettel tömködje be őket.

– Ugyan már, Amelia, ez nem szép tőled. Egy félév külföldön különben is főiskolásoknak való, nem gimnazistáknak.

– Tanulni fogok belőle.

Kate a lányára pillantott, remélve, hogy a tekintetében némi humorra utaló jelet fog felfedezni. De nem. Halál komolyan beszélt.

– Amelia, bárcsak egyszerűen lefújhatnám a találkozómat, hogy ezt megbeszéljük – mondta Kate, és így is gondolta. – De biz’ isten nem tehetem. Lehet azt, hogy majd este folytassuk, ha hazaértem?

– Csak mondj igent, anya! – üvöltötte ekkor Amelia, megijesztve Kate-et. A lánya nem szokott üvöltözni, Kate-tel biztosan nem. – Ez pofonegyszerű, figyelj: igen. Ennyi az egész.

Itt van, ni, gondolta akkor Kate. Hivatalosan már tinédzser. Mostantól fogva ő lesz ellenem, nem pedig mi a világ ellen.

A veszekedésükben az volt a legborzasztóbb, hogy Kate előző este végül túl későn ért haza – ismét csak későn, mindig későn –, és már nem tudták megbeszélni a külföldi félévet. Viszont készen állt rá, amikor másnap reggel – aznap reggel – felébredt. Még korábban is kelt – annak ellenére, hogy a Victorral való találkozó pályafutása egyik legstresszesebb megbeszélésének ígérkezett –, hogy bőven legyen ideje Ameliával Párizsról beszélgetni. Azt tervezte, hogy határozottan kiáll a nem-je mellett, de elhatározta, hogy felajánlja, karácsonykor utazzanak oda együtt. Azt is eltervezte, hogy elnézést kér, amiért nincs otthon eleget, különösen az utóbbi időben. Ameliával közös pénteki vacsoráikat és a vasárnapi moziestéiket továbbra is sikerült megőriznie. De a hétvégi kalandjaik már sokkal inkább megritkultak.

Kate Amelia kiskora óta mindig arra törekedett, hogy legalább egy közös tanulmányi kirándulást tegyenek minden egyes hétvégén – a Broadway valamelyik előadására, a Met egyik kiállítására, a brooklyni füvészkert cseresznyevirágzás fesztiváljára vagy a Coney Island-i sellőparádéra. De az Associated Mutual Bank rákos sejtként burjánzó ügye egyre jobban megnehezítette a dolgot, Amelia saját elkötelezettségeiről – a gyeplabdáról és a franciaklubról, az önkéntes munkáról meg a barátnőkről – nem is beszélve. Mostanában mintha ő is folyton ment volna valahová.

Kate még mindig a metrókocsi ajtajánál álldogált, és fáradt tükörképét tanulmányozta a hosszú ablakban, amikor a metró automata kalauza szólalt meg a hangszórókból.

– Az előttünk haladó szerelvények rövid időre feltartanak bennünket – mondta a géphang. – Kérjük, legyenek türelemmel.

Aznap reggel Kate végül semmiféle beszélgetést nem folytatott Ameliával, sem a munkájáról, sem Párizsról, sem semmi egyébről. A sok előkészület meg nyugtalankodás után Amelia egyszerűen leballagott a lépcsőn, és boldogan ragyogva közölte, hogy mégsem akar Párizsba utazni. Most már persze gyanúsnak tűnt ez a hirtelen pálfordulás. Kate még mindig nem hitte el, hogy Amelia valaha is képes lenne olyan borzasztó dolgot művelni, amiért felfüggesztést érdemel. De amilyen szeszélyesen az utóbbi napokban viselkedett, talán valami icipici rosszaságot mégiscsak elkövethetett.

Kate megint az órájára pillantott. Egy óra és tíz perc késés. A francba. Gyalázatos, gyalázatos egy anya. Túl sok volt ez neki, a munkájával zsonglőrködni meg egymagában gyereket is nevelni. Semmi játéktere nem maradt a hibázásra. Voltak másféle ügyvédi munkák is, amelyek nagyobb rugalmasságot engedtek volna – persze kevesebb pénzért, habár ők ketten Ameliával jóval kevesebből is ki tudtak volna jönni. És különben sem elsősorban a pénz miatt ragaszkodott a mostani munkájához. Szerette, amit csinált, jó is volt benne, és ettől tehetségesnek, biztos lábakon állónak érezte magát. A siker – előbb a tanulmányi, majd a szakmai – mindig ezt váltotta ki belőle: a biztonság érzését. És ez nem kis dolog volt, tekintettel arra, hogy semmiféle csillogó-villogó páncélba öltözött lovag nem mutatkozott a láthatáron.

Nem mintha Kate azért lett volna a placcon, hogy valaki megmentse. Ő nem volt a placcon, és punktum. Az évek során elment pár randira, főleg azért, mert úgy érezte, ráférne. A barátnői is gyakran azon voltak, hogy kerítsenek neki valakit. De Kate-nek soha nem volt szerencséje a kapcsolatok terén, se a középiskolában, se a főiskolán, se a jogi egyetemen. Ami azt illeti, eddigi legegészségesebb kapcsolata Seth-tel alakult ki, akit legfőképpen az tartott vissza Kate-től, hogy tulajdonképpen meleg volt. Seth előtt is voltak fiúi, rendszerint érzelmileg tartózkodó típusok. Ahhoz legalább most már elég idős volt, hogy felismerje, a partnereivel kapcsolatos pocsék ízlése kizárólag a neveltetéséből adódik, ami persze nem jelenti azt, hogy változtatni tudna rajta.

Mostanában nehéz lett volna megmondani, hogy a férfiakkal volt-e baj, akikkel eljárt, vagy ő nem tudott helyet szorítani nekik Amelia és a munkája mellett. Akár így, akár úgy, soha semmi – és senki – nem jött össze neki. És az élet szinte egyszerűbbnek is tűnt ebben a formájában. Azt leszámítva, hogy most, harmincnyolc évesen, az ő balesetből származó babája – az anyja bájos kifejezése, amely még akkor is ki-kicsúszott Kate száján, amikor Amelia már elég nagy volt ahhoz, hogy megértse – talán az egyetlen babája marad. A gondolat, hogy egy egyke anyukája legyen, éppenséggel nem keltett benne rossz érzést, viszont könnyelműen gazdaságos volt.

Mire a szerelvény végre-valahára befutott a Grand Army Plazára, Kate már egy és negyedórás késésben volt. Amikor a kocsiajtók végre sziszegve kinyíltak, kipattant, és egyre szaporább szívveréssel kocogott az állomás lépcsője felé.

Odafent a járdán elvakította a világosság. Szemét a kezével árnyékolva fürgén befordult a Prospect Park Westre. A kétsávos, egyirányú utca ezen az órán csendes volt, és Kate nagyon magas, ügyféltalálkozós cipősarkai hangosan kopogtak a betonon. A park az október végi színpompás juharfáival tőle balra, az utca túloldalán terült el. A levelek már elkezdtek lehullani, és vastag bakhátban gyűltek össze a parkot szegélyező fal mentén. A parkban Kate már évek óta nem járt.

A Park Slope nevű környéken eltöltött tizenöt év után Kate még mindig inkább érezte otthon magát az irodájában, mint a saját brooklyni háztömbjében. Meghitt, barátságos, nyitott gondolkodású helyet szeretett volna, ahol Ameliát felnevelheti, és Park Slope persze rendelkezett is mindezen tulajdonságokkal. De a Food Coop utcai kisegítői, az újrahasznosítható anyagok elvitelre váró kupacai, meg a több millió dolláros homokkő házaik közelében lévő játszótereken összeverődő, kopott eleganciával öltözködő családok klikkjei láttán még mindig olyan érzés fogta el, mintha ezek az elragadó részletek valaki másnak az életéhez tartoznának.

Két ízig-vérig slope-i, vonzó és nagyvárosi, mégsem kifejezetten dögös anyukát vett észre, amint diskurálva kiléptek a parkból. Mindketten kocogáshoz való, áramvonalas babakocsit toltak, szabad kezükbe egy-egy kicsi gyerek csimpaszkodott, a kocsik pohártartójában környezetbarát vizespalack. Menet közben kacarásztak, rá se hederítettek a kezüket ráncigáló kicsikre. Ahogy elnézte őket, Kate-nek az az érzése támadt, mintha neki sosem lett volna saját gyereke.

Kate mindig is úgy tervezte, hogy családja lesz. Legalább két gyerek, talán három is. Tekintettel a maga távolról sem boldog, magányos kislánykorára, eredetileg abban reménykedett, hogy nem csak egyetlen gyereke lesz. De aztán rájött, hogy ha az embernek „egykéje” van, az nem feltétlenül jelenti azt, hogy a születésétől fogva minifelnőttként kell kezelnie. Kate azt is feltételezte, hogy akármennyi gyereke is lesz majd egy napon, azok csak később fognak megszületni. Sokkal, de sokkal később. Kate először a karrierjére szándékozott koncentrálni, hogy abban érjen el némi előmenetelt, ahogy azt az anyja, Gretchen – a Chicagói Egyetem Orvosi Karának neurológus professzor emeritusa – beléje verte. Első a karrier, a gyerekek majd csak akkor, ha lesz rájuk ideje.

Csakhogy más fordulatot vett az élete. És végül mégsem akart élni a Gretchen által rátukmált egyik „lehetőséggel” sem, hogy „kezelje” a „szerencsétlen helyzetet”. Mert az lehet, hogy az anyja szakmai sikereit csodálta, de semmilyen más módon nem óhajtott versenyre kelni vele. Helyette úgy fogta föl a terhességét, mint egy jelet, amit majd a saját felelősségére fog figyelmen kívül hagyni. És lehetőséget is látott benne valami többre.

Az anyaság persze nehéz volt, különösen az egyedülálló anyaság, huszonnégy éves fejjel, amikor még mindig a jogi egyetemre járt. Ő – ők – azonban túlélték. Kate-nek és Ameliának Leelah, a dadus hozott igazi megváltást, aki egyhuzamban tizenöt esztendőn át viselte gondját Ameliának. Igazából Leelah melegsége, könyörületessége és kitűnő főztje volt az, ami a víz fölött tartotta a fejüket. Kate nagy sajnálkozások közepette nyirbálta meg Leelah munkaidejét, aki már csak akkor főzhetett és takaríthatott, miközben Amelia iskolában volt. A lány tavaly ősz óta folyton azt hajtogatta, hogy ő már túl idős ahhoz, hogy dadusa legyen, és végül aztán Kate-ből kiszállt minden erő, képtelen volt tovább harcolni vele. Pedig mindkettőjüknek hiányzott Leelah: Ameliának jobban, mint azt hajlandó lett volna beismerni, Kate-nek pedig jobban, mint amit néha képes volt elviselni.

Kate megtorpant, ahogy a két nő a babakocsijával átvágott előtte az utcán, majd amikor megindultak a Garfielden át, utánuk eredt. Elnézte cicanadrágba préselt keskeny csípőjüket, magasan összefogott, egyforma lófarkaikat, amint jobbra-balra csapdosnak.

– Nézd azt a sok tűzoltóautót – zihálta az egyik nő, és olyan hirtelen állt meg a szemközti sarkon, hogy Kate majdnem nekiütközött tökéletesen megformált hátsó felének. – Az iskolánál vannak?

– Te jó isten, remélem, nem – mondta a másik lábujjhegyre állva, hogy jobban lásson. – Mindenesetre nem rohangálnak összevissza. Téves riasztás lehet.

Kate elnézett a fél Garfield Streetet eltorlaszoló tűzoltóautók felé. A Grace Hall felső tagozatának, egy impozáns közkönyvtárra hasonlító díszes, öreg kastélyépületnek az oldalsó bejárata előtt parkoltak. Több rendőrautó is állt a Grace Hall szomszédos alsó tagozatának két réges-rég átvett és hasonló stílusban rendbe hozott homokkő épülete előtt. A tűzoltók a járdán tébláboltak, csoportokba verődve trécseltek, a teherautóiknak dőlve ácsorogtak.

Egy mentőautó is vesztegelt ott kikapcsolt fényekkel, csukott ajtókkal. Ha tényleg tűz ütött ki, vagy valami más vészhelyzet adódott, már túl voltak rajta. Vagy téves riasztás lehetett.

Csak nem Amelia rántotta meg a tűzriasztót, vagy igen? Nem, olyasmire csak fiatalkorú bűnözők vetemednek, hogy megrántsák a tűzriasztót. Akármilyen hangulatban volt is az utóbbi időben Amelia, akármi volt is az az ostobaság azzal a külföldi félévvel, és hirtelenjében akármilyen mély egzisztenciális válságba került is a távollévő apukája miatt, ő nem volt, és soha nem is lesz fiatalkorú bűnöző.

Kate vett egy mély levegőt, aztán hangosan kifújta, amitől az előtte álló, magasabbik anyuka megriadva perdült hátra. Közelebb ráncigálta magához rózsaszín pufi mellénybe öltöztetett, kerubarcú kislányát. Kate kínjában elmosolyodott, ahogy megkerülte őket. Megpróbált a mentőautó mögé nézni. Ott oldalvást egy egyenruhás rendőr beszélgetett egy idősebb, szürke hajú, hosszú barna szvettert viselő nővel. Az asszony aprócska, didergő kutyát sétáltatott, és ő maga is jól összehúzta magán a ruhát.

Tűzriadó esetén nem szokás kikérdezni az embereket. Kate felpillantott az osztálytermek ablakaira. És hol vannak a gyerekek? Akiknek ablaküvegre szorított arccal kellene kíváncsiskodniuk, hogy mi ez a felfordulás. Kate azon kapta magát, hogy egyre közelebb megy.

– Tehát előbb a sikítást hallotta? – kérdezte a rendőr a szürke hajú asszonytól. – Vagy a hangot?

Sikítás. Hang. Kate látta, hogy két rendőr lép ki az iskola bejárati ajtaján, lejön a lépcsőn, és befordul az iskola melletti udvarra. Amikor utánuk pillantott, végre megértette, hogy ott történhetett valami. Legalább tucatnyi rendőr gyűlt ott össze egyetlen nagy falkában. És mégsem rohangált senki. Ez most már nem tűnt jó jelnek. Ami azt illeti, kezdett borzasztónak tűnni.

– Asszonyom – csendült fel egy harsány hang egyenesen Kate fülébe. – Szeretném megkérni, hogy fáradjon át az út túloldalára. Szabadon kell hagynunk ezt a részt.

Egy kéz is megérintette a karját, keményen és barátságtalanul. Kate megfordult, és egy behemót rendőrt látott föléje tornyosulni. Kisfiús tésztaképe volt.

– Sajnálom, asszonyom – mondta ismét a férfi, egy csöppet kevésbé erőszakosan –, de az utcának ezt az oldalát lezártuk a járókelők elől.

– De hát a lányom odabent van az iskolában. – Kate megfordul, hogy az épületre pillantson. Bombariadó, lépfenepánik, iskolai lövöldözés – hová lettek a gyerekek? Kate szíve szaporábban kezdett verni. – El kell hoznom a lányomat. Muszáj. Felhívtak. Máris elkéstem.

A rendőr úgy sandított rá hosszasan, mint aki azt kívánja, bárcsak eltűnne.

– Jól van, azt hiszem, utánanézhetek – mondta végül kétkedő pillantással. – De akkor is odaát kell várakoznia. – A Garfield túloldalára mutatott. – Hogy hívják a lányát?

– Ameliának. Amelia Baronnek. Az igazgatói irodából azzal hívtak fel, hogy felfüggesztették. Azt mondták, ide kell jönnöm érte. – Kate azon nyomban megbánta, hogy ezt kimondta. A rendőr esetleg kevésbé lesz majd hajlandó segíteni, ha Ameliát bajkeverőnek hiszi. Vagy akár a bajkeverőnek. – Várjon, mielőtt elindulna – szólt utána Kate –, azt legalább elmondaná, hogy mi történt?

– Egyelőre ezt próbáljuk kideríteni. – A hangja elúszott, ahogy megfordult, hogy egy pillantást vessen az épületre. Aztán visszafordult Kate-hez, és ismét a túloldalra mutatott. – Most pedig szépen menjen oda. Azonnal jövök.

Kate nem ment oda, ahová mutatták. Helyette lábujjhegyre állt, hátha ki tudja venni, mi folyik a hátsó udvarban. Látta, hogy tucatnyinál is több rendőr – egyesek egyenruhában, mások sötét öltönyben – csoportosul hátul, az épület tövében, a hátuk egyetlen görbe falat alkotott. Olyan volt, mintha rejtegettek volna valamit. Valami borzalmat.

Valaki megsérült, vagy annál is rosszabb. Kate ezt most már biztosan érezte. Verekedés lett volna? Egy eltévedt golyó? Ez itt ugyan a homokköves Brooklyn, de mégiscsak Brooklyn. Megesik ez-az.

Amint a Kate-et feltartóztató rendőr eltűnt az iskola bejárati ajtaja mögött, az asszony odaszökkent az oldalsó udvar kerítéséhez. A rendőrök a szemüket árnyékolva néztek felfelé, az épület oldala mentén a tető irányába. Kate is felnézett. Nem látott semmit, csak az öreg kőépület kifogástalanul karbantartott homlokzatát.

Amikor újra lenézett, a rendőrök már arrébb húzódtak. És ott, a biztosítógyűrűjük közepén egy bakancs hevert. A fekete, lapos sarkú, kopottas lábbeli úgy feküdt ott az oldalán, akár egy letaglózott állat. De volt ott valami más is, valami sokkal nagyobb. Egy lepedővel letakart valami.

Kate szíve kalapálni kezdett, ahogy ujjaival körbefogta a kovácsoltvas kerítés rúdjait, és megszorította. Ismét a bakancsra nézett. Az a fajta volt, amilyet rengeteg lány hordott szűk farmerral vagy cicanadrággal. De Ameliáé barna, vagy nem? Kate-nek ezt tudnia kéne. Tudnia kéne, hogy a saját lánya milyen színű cipőben jár.

– Mrs. Baron? – szólalt meg ekkor egy férfihang.

Kate megpördült, és fel volt rá készülve, hogy ugyanaz a babaarcú rendőr lesz az, aki majd számon kéri rajta, hogy nem ott van, ahová küldte. Helyette azonban egy vonzó, de nehézfiú kinézetű fickó állt mögötte farmerban és kapucnis melegítőfelsőben. Nagyjából Kate-tel egyidős lehetett, markáns, szögletes arcú, felnyírt hajú férfi volt egy bokszoló, vagy éppenséggel egy megpattanni készülő bűnöző szunnyadó energiájával. A nyakában egy zsinóron jelvény lógott.

– Maga Kate Baron? – kérdezte az asszony felé lépve.

Erősen orrhangú brooklyni kiejtése volt, ami passzolt a megjelenéséhez. Csakhogy igyekezett szelídnek látszani. Kate-nek nem tetszett, hogy megpróbál gyengéd lenni hozzá. Ideges lett tőle. A férfi mögött meglátta az egyenruhás rendőrt, akivel az előbb beszélt, ott állt a lépcsőn egy szürke hajú, piros olvasószemüveges asszonnyal. Mindketten őt bámulták.

– Hol van Amelia? – Kate hallotta, hogy kiabál. Vagy valaki más lett volna az? Úgy csengett, mint az ő hangja, de nem érezte a szavakat kijönni a száján. – Mi történt?

– Molina nyomozó vagyok. – A férfi a kezét nyújtotta, de az hirtelen megállt a levegőben anélkül, hogy ténylegesen Kate karjára tette volna. Alsókarján egy – kereszt alakú – tetoválás kandikált ki a melegítőfelső ujja alól. – Lenne szíves velem jönni, asszonyom?

Ez nem igazság. Ő sehová se akart menni ezzel a nyomozóval. Ő azt akarta, hogy elküldjék az útból. Oda, ahová a többi semleges nézelődőt is küldték.

– Nem. – Kate elrántotta a vállát. A szíve sebesen vert. – Miért?

– Jól van, asszonyom – mondta a férfi, majd erősen megfogta a könyökét, és maga felé húzta az asszonyt. Most halkabban, óvatosabban beszélt, mintha Kate-nek valami rettenetes fejsebe lenne, amiről nem is tud. – Csak jöjjön, menjünk oda, és foglaljon helyet.

Kate lehunyta a szemét, és megpróbálta elképzelni Amelia lábát, ahogy aznap reggel vidáman kiszökdécselt az ajtón. Az anyáknak illik tudniuk, hogy milyen cipőt viselnek a gyerekeik. Illik leellenőrizniük. Kate könnyelműnek érezte magát.

– Nem akarok helyet foglalni – mondta egyre növekvő pánikban. – Csak árulja el, mi a baj. Mondja el most azonnal!

– Jól van, Mrs. Baron, oké – felelte csöndesen Molina nyomozó. – Baleset történt.

– De Amelia jól van, ugye? – faggatózott Kate a kerítésnek dőlve. Miért nem rohangálnak? Miért vesztegel csak ott az a mentőautó? Hol vannak a villogó fények? – Jól kell, hogy legyen. Látni akarom. Követelem. Hol van?

El kéne futnia. Ezt biztosan érezte. El kéne mennie jó messzire innen, ahol senki nem mondhat neki semmit. Ehelyett elkezdett lefelé csúszni, és letottyant a hideg, kemény járdára. Csak ült ott, a térdére hajolva, a száját keményen rászorítva, mintha kényszerleszálláshoz gyűjtene erőt.

Fuss, mondta magában, fuss. De már túl késő volt.

És még egy utolsó, hosszú pillanatig csak a szívdobogása hangja létezett. A keskeny csípőjű, szűk nadrágjának feszülése.

– A lánya, Amelia – a nyomozó már mellette guggolt – lezuhant a tetőről, Mrs. Baron. Olyan… sajnos nem élte túl az esést. Sajnálom, Mrs. Baron, de a lánya, Amelia, meghalt.

gRaCeFULLY

SZEPTEMBER 12.

Mert az urbandictionary.com 176 meghatározást ad a lúzer szóra.
Ne légy statisztikai adat.

Helló, banyák!

Itt vagyok a nyomdafestéket nem tűrő rizsával…

Ó, azok a klubok. Ahol ti megátalkodott társasági törtetők végre mind arra a bizonyos eggyel magasabb létrafokra tehetitek a csatakos kezeteket. De ne feledjétek, igazándiból nincs azzal mit büszkélkednetek, ha a cickótokat vagy a fütyiteket méricskélitek össze a többi tagjelölttel, akárhány száz éve műveljék is már ezt.

De az is lehet, hogy csak azért gondolom így, mert még mindig arra várok, hogy beszervezzenek.

Azt csiripelik a verebek, hogy a Tudorok meg a Devonkill úgy próbálja felturbózni a tekintélyét, hogy bedurvítják az újoncok szívatását, a Magpies – azaz a Szarkák – idén nem mindennapi csavarral – haha – intézik a toborzást, a Farkaskapu meg nagyszabású brit inváziót készít elő.

Ha már a nagyszabású brit inváziónál tartunk, vajon hány embert fog ágyba vinni Ian Greene? Még csak második hete, hogy elkezdődött a suli, és ahogy hallom, máris közelít a két számjegyhez, és még egy csomó szép hölgy áll sorba azért, hogy lefektessék – hogy csak három nevet említsek, a mi házi ribancaink: Sylvia Golde, Susan Dolan és Kendall Valen is.

Na és Dylan Crosby? A drágalátos, szépséges, titokzatos Dylan? Nem, ő nincs köztük. Nem tudom, kivel kavar, de ő aztán nem az a fajta, aki bármiért is sorba állna.

George McDonnell és Hannah Albert állítólag beteljesítették egymás iránt érzett évtizedes megszállottságukat. Carter Rose meg egy szűk nacis másodikosra vetett szemet. Ó, te szegény Carter, ne fáraszd magad. Az az erényöv férfinak ugyan nem nyílik meg.

És mindenki maradjon a készülék előtt. Szenzációs híreim vannak a tanulmányi próbaidősek listájáról… Azon gondolkodom, hogy a következő számban egyszerűen felrakom az egészet úgy, ahogy van. Mert hát – szvsz – ha valaki egy ilyen fizetős suliban nem tud fennmaradni a vízen, az meg is érdemli, hogy hülyét csináljanak belőle.

facebook

SZEPTEMBER 14.

Amelia Baron

Nem hiszi el, hogy a legjobb barátnőjének ebben a kánikulában sikerült rádumálnia a szűk farmerre

Amelia

SZEPTEMBER 14.

Már a bejárati ajtónk előtti lépcső felénél járva láttam, hogy Sylvia a szokásos helyen vár rám – a Garfield és a Nyolcadik sugárút közelebbi sarkán. Sylvia a Berkeley-ben lakott, a Hetedik és a Nyolcadik között, a Mr. Wonton mellett, egysaroknyira az Ozzie’s kávézótól, ahol néha ingyen repetát adtak a forró csokoládéból, és óriási szelet sütikkel gyakorlatilag mindennap kóstolót tartottak. Sylviával négy éve mindennap ugyanazon a sarkon találkoztunk, hogy az utolsó pár saroknyi utat együtt tegyük meg az iskoláig. Négy éve – akkor tizenegy évesek voltunk – történt meg először, hogy Sylviát az anyukája egyedül engedte el az iskolába. De előbb mindenféléből levizsgáztatta, például, hogy mit kell tennie vészhelyzetben, kihez kell segítségért fordulnia, mit kell tennie akkor, ha valaki megpróbálná elrabolni.

Anya végül nekem is tizenegy éves koromban engedte meg, hogy egyedül járjak iskolába. Neki is megvoltak a maga vizsgái. De szerintem Sylvia anyukájától vette őket. Szeretem anyát, de az anyaságra vonatkozó, legtöbb elképzelését más anyukáktól veszi. Nagyjából az történt, hogy amit megengedtek Sylviának, azt nekem is megengedte.

Csakhogy Sylviának sose volt dadusa, így aztán Leelah-tól magamnak kellett megszabadulnom. Bírtam én Leelah-t meg minden, de hát melyik másodikos középiskolásnak van dadusa? Nagyjából ez volt az érvem. És tisztára feldobódtam, amikor anya végül belement. Most, hogy elkezdődött a suli, valahogy hiányzott Leelah. A világért el nem mondtam volna anyának – nem akartam, hogy rosszul érezze magát, vagy ilyesmi –, de fura volt egyedül lenni, úgymond, egész idő alatt.

Odaintettem Sylviának, mire ő két ujjával a maga lezser tisztelgésére emelte a kezét. Már szeptember második hetében jártunk, de még mindig az az undorító, szottyos New York-i hőség uralkodott, amitől az ember úgy érzi, mintha valami hálóban járna, és minden bűzlik, mint a kuka, vagy mint a pisi. Sylvia persze nem hagyta magát zavartatni egy kis hőségtől, a legújabb őszi divatban feszített. Sylvia számára a ruhák jelentették azt, amit nekem a könyvek: az egyetlen dolgot, ami számított. Szóval ott állt Sylvia a sarkon szűk farmerben, telitalpú szandálban és hosszú, ujjatlan kötött pulcsiban. Igen, ujjatlanban, de attól az még pulóver volt. Előző délután mutatta meg nekem – dögös lilás padlizsánszíne volt, és hatalmas, bő gallérja. Menő volt, és egy kicsit talán idétlen is, az a fajta cucc, ami nekem hülyén állt volna. Sylvián viszont tökéletesen mutatott.

Visszaintettem neki, és közben a táskámba gyömöszöltem A szolgálólány meséjét, hogy majd ebédnél befejezzem. Sylviával most először csak péntekenként voltunk ugyanabban az ebédturnusban. Akármikor leülhettem egy asztalhoz Chloéval vagy Ainsley-vel, vagy a gyeplabdacsapat bármelyik tagjával is. Nem egyedüli barátnői voltunk egymásnak Sylviával, de nem is volt olyan brancsunk, mint egy csomó gyereknek. Bennünket arra se kértek fel soha, hogy lépjünk be valamelyik klubba. Nem mintha akartunk volna. Az egész klubosdi egy nagy ostobaság volt, az összes buta titkaikkal meg a beavatási marhaságaikkal együtt. A Grace Hallban úgy az 1920-as évektől fogva léteztek, egészen a ’80-as évekig, amikor is a fiúklub valamelyik elsős tagjelöltje részegen próbált meg vonaton szörfölni, az meg levágta a fejét. Az iskola utána betiltotta a klubokat.

Aztán pár évvel ezelőtt valaki elkezdte visszahozni őket. Woodhouse, az új igazgató eleinte teljesen bedilizett tőle, és közölte, hogy embereket fog kicsapni, meg ilyenek. Aztán, úgymond, rádiócsend lett. Azt rebesgették, hogy néhány klubos srác szülei lefizették, hogy ne avatkozzon bele, mert aggódtak a gyerekeik főiskolai felvételije miatt.

Mi viszont Sylviával egyezséget kötöttünk, hogy nem lépünk be egyik klubba se, legalábbis addig nem, amíg mindkettőnket meg nem hívnak valamelyikbe, de lehet, hogy még akkor se. Nekünk másféle dolgaink voltak. Sylviának ott voltak a fiúi, nekem meg a könyveim és az új barátom, Ben. De legfőképpen ott voltunk egymásnak. Ahogy mindig is. Egyesek szemében talán amolyan csodabogár barátnők lehettünk – én, az agyas stréber szüzike, meg Sylvia, a dögös divatkirálynő –, csakhogy olyasmiben, ami számít, mi egyformák voltunk, főleg úgy ötévesen, amikor egy életre szóló barátságot kötöttünk. Az óvodában barátkoztunk össze, leginkább azért, mert mindketten utáltuk a beöltözős játékokat. Én általánosságban tartottam butaságnak azt a fajta csajos dolgot. Sylvia meg azért utált beöltözni, mert mindig csak szar ruhák közül lehetett válogatni. Ilyenek voltunk. Mindig ugyanott kötöttünk ki, csak éppen más-más okból. Plusz nekünk volt múltunk. Nem is akármilyen.

Sylvia a sarkon a pulcsija nyakát ráncigálta, úgy tett, mint aki a nem létező órájára néz, és intett nekem, hogy siessek. Valószínűleg halálra izzadta magát abban az ostoba pulóverben. Viszont vérig sértődött volna, ha közlöm vele, hogy ebben a kánikulában eléggé ostobán fest benne. Mondott volna valami cifrát. E tekintetben Sylvia olyan volt, mint egy rák: ha az ember rosszul piszkálta meg, azonnal letépte az ujját.

Különben meg igenis jól nézett ki. Lehet, hogy nem volt valami praktikus, viszont mindig divatosan járt. Olvasta a brit Vogue-ot meg a Style Rookie-hoz hasonló divatblogokat, és arról álmodozott, hogy ő lesz a következő tizenöt éves divatfenomén. Fúj – én meg általánosságban ezt gondoltam az egész bugyuta divatőrületről. Sylvia viszont az általam kedvtelésből olvasott könyveket tartotta mesterkéltnek, és ebben nem is tévedett olyan nagyot. Egy szó, mint száz, az én kis üvegházamban biztonságosabb volt megtartani magamnak a véleményemet.

Igyekeztem felvenni a tempót, nehogy Sylvia agyvérzést kapjon, csakhogy a gyephokis szerelésem, a hátizsákom meg amiatt, hogy a szűk farmer alatt az én lábszáram is elkezdett izzadni, nemigen tudtam valami gyorsan mozogni.

– Jézusom, de lassú vagy – mondta Sylvia, mire végre utolértem.

– Ez a farmer az oka – feleltem a tapadós anyagot húzkodva. – Ami, talán még emlékszel, a te ötleted volt.

Sylvia elmosolyodott.

– Az lehet, hogy baromira lassú vagy tőle, viszont nagyon is jól néz ki. – Aztán a homlokát ráncolva a pólómra mutatott. – Ez a gagyi top meg mit keres rajtad? Én nem erről beszéltem.

– Az a blúz nem állt jól rajtam. – Ez hazugság volt. Még csak fel se próbáltam. Már akkor tudtam, hogy én bizony soha az életben nem fogom fölvenni, amikor Sylvia ott hagyta nekem. – Olyan fidres-fodros a válla, úgy nézek ki benne, mint egy nem is tudom, micsoda…

– Mint egy csajszi? – fonta keresztbe a karját Sylvia.

– Csipketerítőt akartam mondani.

– Az a te bajod, hogy a feminizmust összekevered a rondasággal. Láttál te már fényképet Betty Friedanről? Nagyon is mesésen nézett ki.

– Honnan tudod te egyáltalán, hogy ki az a Betty Friedan?

– Nem vagyok idióta. – Sylvia a szemét forgatva megindult az iskola felé. – Csak szeretek egy kis stílust vinni a politizálásba.

Sylvia megigazította a könyveit keskeny csípőjén. Azok a szokásos fényes barna szalaggal voltak átkötve. Sylvia elvből nem volt hajlandó semmiféle iskolatáskát hordani. Szerintem titkon azt remélte, hogy új trendet indíthat. Egy csomó mindenfélét megpróbált behozni a divatba. Eddig egyik sem jött össze neki. Viszont a Grace Hallban nem is űzött gúnyt senki a hangyás módijaiból – se a dilinyós kalapjaiból, se a böhömnagy napszemüvegeiből, se a Skittles drazsékkal borított retiküljeiből –, ami, hát tudod, felért egy győzelemmel, és punktum. Lehet, hogy én jobb tanuló, meg jobb atléta voltam. Sylvia viszont mindig is sokkal inkább tudta önmagát adni.

A Prospect Park Westre bekanyarodva mozdulni sem lehetett a járdán. Minden reggel ez volt iskolába menet. És minden reggel kész szívás volt átverekedni magunkat a tömegen. Stresszelő alsó tagozatos szülők lökdösték babakocsijukkal az ember könyökét, vagy lihegtek a fülébe, miközben a kiskölykeiket vonszolták az iskolába. Felsősök ütköztek az embernek a rollereikkel, és az egész háztömb mentén középiskolás bandák ordítoztak egymásnak mindenfélét, jobbára káromkodásokat. Mintha attól nem gazdag középiskolások lettek volna, hanem brooklyni nehézfiúk, amivé válni szerettek volna.

A Prospect Park Westnek ezen az iskola főbejáratához vezető szakaszán bontakozott ki a vérbeli felső tagozatos drámák zöme. Emberek szakítottak egymással, bonyolódtak verekedésbe, agyaltak azon, hogyan jöhetnének össze valakivel. És valahányszor valami tényleg gázos dolog történt – például, amikor George McDonnell pancsolt be valamelyik elsős csajnak a hátizsákjával, miközben valami másik idiótát kergetett a járdán –, Mrs. Pearl már ugrott is a hangosbemondóhoz, olyan hangon, mint aki már alig várta az alkalmat, hogy mindenkit jól lecsesszen.

– Az iskolába jövet tanúsított rendetlenkedés azonosnak minősül az iskola területén tanúsított rendetlenkedéssel – rikácsolta, mintha attól mind rá figyeltünk volna. – Amint kiléptek a szüleitek gyámsága alól, a Grace Hall fennhatósága alá kerültök. Nem tűrjük a verekedést, ahogy a durva testi érintkezéssel járó játékot sem. Az effajta viselkedésért büntetést szabunk ki, a Grace Hall tanulókra vonatkozó házirendje szerint.

Én nem voltam egy nagy szakértő, de ez egyáltalán nem hangzott alkotmányosnak. Amikor ezt először hallottam Mrs. Pearl szájából, este megpróbáltam fennmaradni, hogy kikérhessem róla anya szakmai véleményét, de elaludtam, miközben arra vártam, hogy hazaérjen.

– Aú – bődültem el, miközben még mindig egysaroknyira voltunk a sulitól. A tarkómhoz kaptam, ahol valami eltalált.

Amikor felnéztem, Carter Rose mosolygott vissza rám. Ujjával felém bökött, aztán eltűzött az iskola irányába. Hát így flörtöltek a másodikos fiúk: fejbe csapták az embert.

– Carter most komolyan tarkón vágott? – kérdeztem még mindig csengő fülekkel.

– Bír téged – vigyorgott Sylvia, miközben figyeltük, ahogy a srác az egyre lassuló tolongásba veti magát előttünk. – Adnod kéne neki egy esélyt. Tök édi, és még lacrosse-ozik is. Rengeteg a közös bennetek.

– Én gyeplabdázom. Az egy egészen más sport. Ezt te is tudod, igaz? – kérdeztem némileg bosszúsan. Sylvia folyton rám akarta tukmálni valamelyik srácot, akármelyiket. – Ráadásul Carter olyan, mint egy hiperkutya. Köszönöm, nem.

– Igen, de egy édi hiperkutya.

A nyurga, boglyas szőke hajú, magas járomcsontú Carterba boldog-boldogtalan belezúgott. Csak én nem. Azt még nem tudtam, hogy melyik típus az esetem, de nem ő volt az.

– Ja, kösz, de nem – morogtam. – Majd ha kerítőre lesz szükségem, szólok.

– Menj csak a saját fejed után. – Sylvia vállat vont, közben előtűnt az iskola lépcsője, amely körül hatalmas kupacba torlódott fel a tömeg.

Will, a biztonsági őr a lépcső tetején állt, és hatalmas lapátkezeivel mindenkit befelé hessegetett. Ahogy a csorda szélén lassítottunk, és megálltunk, Sylvia keményen karon ragadott, és elkezdett ráncigálni a bokrok felé.

– Aú, Sylvia! Mit művelsz?

– Bocs – mondta ő. A hangja egyszeriben feszült lett, és ide-oda repkedett a tekintete, mintha biztosra akart volna menni, hogy senki sem hallgatózik. – Titokban akartam tartani, nehogy elkiabáljam a dolgot, de már nem bírom magamba fojtani. Muszáj elmondanom.

– Micsodát? – El kellett ismernem, hatásos nyitány volt tőle. Én viszont már tudtam, hogy nem kell neki bedőlni. Sylvia képes volt abban is őrületes drámát látni, ahogy valaki megállt, hogy megkösse a cipőfűzőjét.

– Tegnap odaköszöntem neki – még közelebb hajolt –, és nem fogod elhinni, mi történt!

– Ki az a neki? – kérdeztem. Láttam rajta, hogy tudnom kéne. Aztán gyanút fogtam. Sylvia egyszeriben úgy viselkedett, mint aki becsavarodott. Legutóbb, amikor ilyennek láttam, nem lett jó vége. – Sylvia, ugye nem vettél be megint az anyukád Ativanjából? Nem lenne szabad suliba jönnöd, ha…

– Nem vettem be semmit! – üvöltötte Sylvia olyan hangosan, hogy egy csomóan, főleg anyukák, felénk fordultak.

– Hát akkor… bocs – motyogtam. Elléptem mellőle, hogy ne tudjon megint taszigálni, és keresztbe fontam a karomat. – Én csak segíteni akartam.

– Nincs szükségem a segítségedre, oké? – mondta. – Nekem van anyukám, világos?

– Jól van, na.

Ez volt Sylvia. Nem válogatta meg a szavait. Igazán csúnya dolgokat vágott a fejemhez – az ütközetben eltűnt apukámról, meg hogy anya sosincs otthon. Egyszer még úgy is szólított, hogy Kicsi Árva Amelia. Olyankor csinálta, amikor úgy érezte, hogy először a másik bántotta meg őt. Nem ez volt a legelőnyösebb oldala. És néha ordibáltam is vele ezért. De igyekeztem elnézni neki, amit anyáról mondott, mert szerintem igazából féltékeny volt. Anyán kívül nem volt senkim, és sokszor nem volt ugyan otthon, de az az idő, amit együtt töltöttünk, az csúcs volt, és tudtam, hogy amikor nincs velem, akkor hazakívánkozik hozzám. Néha összevesztünk ostobaságokon, de mindig tudtam, hogy szeret engem. Tényleg tudtam. Juliát, Sylvia anyukáját én nagyszerűnek láttam, de Sylvia valahogy gyűlölte. Sosem értettem igazán, hogy miért.

– Én csak megpróbáltam neked elmondani valamit, ami velem történt. – Sylvia most teljesen el volt keseredve. – Számomra fontos dolog volt, de ha téged nem érdekel…

– De érdekel – mondtam, az anyámmal kapcsolatos epés megjegyzést lenyelve. Sylvia nem tudta megtagadni önmagát. – Rajta, mondd el. Most már csupa fül vagyok.

Sylvia pofákat vágva tekingetett ide-oda még egy darabig, mintha bármi esélye is lett volna annak, hogy nem árulja el nekem a titkot. Ugyan ki másnak árulta volna el?

– Jól van, legyen – mondta végül, és az arcán ismét feltűnt a csibészes vigyor. – Ian Greene – pusmogta. – Tegnap végre-valahára odaköszöntem neki, és találd ki, mi történt!

Sylvia jobban odavolt Ian Greene-ért, mint addig bármelyik csókáért valaha is. És az bizony már valami.

Mindketten az iskolakezdés előtti héten láttuk őt először. Az ágyamon heverésztünk egymás mellett, térdünkön a laptopommal, és a Grace Hall új „ismerkedési könyvét” böngészgettük, amit épp akkor posztoltak ki. Ian Greene új fiú volt. És azzal a tökéletesen rakoncátlan hajával meg a sötét, bánatos kutyaszemeivel dögös volt, szó se róla. Ezt még én is láttam. Plusz a neve alatt az állt, hogy HAMPSTEAD HEATH, UK, ami annyit jelentett, hogy még akcentusa is lesz. A Hampstead Heath is blikkfangosan csengett. Mi több, nemesien. Amennyire mi tudtuk, Ian Greene akár királyi sarj is lehetett.

– Ne légy ostoba – mondta Sylvia, amikor ezt szóba hoztam. Ő többször is járt Angliában. – A Hampstead Heath olyan, mint egy londoni Brooklyn, csak ott mindenki ilyen ezermillió dolláros minikastélyban él. – Aztán megint felém fordult, és elmosolyodott. – De mit lehet tudni, még akár gróf is lehet, vagy ilyesmi.

Kevéssé meglepő módon nem Sylvia volt az egyetlen, akit felajzott Ian Greene érkezése. A Grace Hall-os felsős csajok fele már az első tanítási nap előtt szemet vetett rá. És azt még nekem is el kellett ismernem, hogy így teljes életnagyságban tényleg nem semmi volt. Természetes rosszfiús karizmája és olyan készséges, féloldalas vigyora volt, hogy az ember alig tudta levenni róla a szemét. Akusztikus gitáron játszott, és zenét is szerzett, de igazi tehetsége a fényképezéshez volt, ahogy az apjának is, akinek a fényképei állítólag a MoMA-ban voltak kiállítva. A Greene család azért költözött Brooklynba, hogy Ian édesanyja átvehesse a Brooklyn Múzeum főkurátori tisztét.

Ian sem vesztegette az időt, hogy kihasználja a nőstények részéről mutatkozó hatalmas érdeklődést. A szerénység azonban, amivel nekilátott, hogy minden csajjal lefeküdjön, valahogy olyan civilizált színben tüntette fel az egészet.

– Még csak meg sem kérdezed? – követelődzött Sylvia a Grace Hall lépcsője felé pillantva.

– Megkérdezni, micsodát? – Tökéletesen elvesztettem a beszélgetésünk fonalát.

– Hogy mi történt, miután odaköszöntem Iannek – horkantotta toporzékolva Sylvia.

– Ja, de. Mi történt?

Egy pillanatra rám sandított.

– Átjött hozzánk – bökte ki végre. – És… – Sylvia megint körülnézett, de a tömeg a járdán már kezdett ritkulni, ahogy a legtöbb gyerek – már akik nem késtek el – beözönlött a suliba. Elkerekedett a szeme, miközben kezét a szájához emelte. – És tökre csókolóztunk.

– Tényleg? – igyekeztem úgy feltenni a kérdést, mintha izgalomba jöttem volna. Pedig igazából inkább bosszankodtam. És még csak azt se tudtam, miért. – Ez bámulatos!

Mert ezt meg kellett hagynom Sylviának. Sokszor esett túlzásokba, de ez tényleg nem volt semmi. Ian Greene kedvére válogathatott a lányok közül, ő mégis Sylviát szúrta ki, még ha csak egyetlen délutánra és egyetlen csókra is. Az persze nem volt akkora meglepetés, hogy felhívta magára a figyelmét. A fiúk mindig is imádták Sylviát. Csinos volt, és épp a megfelelő helyeken dimbes-dombos, de a Grace Hallban egy csomó csaj ilyen volt. Sylviában valami több volt ennél. Valami vadság szorult beléje, amitől jópofának, kiszámíthatatlannak és veszélyesnek tűnt, de csak egy icipicit. Na persze pont ez volt az, ami végül aztán egytől egyig elűzte mellőle a fiúkat. Végtére is csak egy paraszthajszál választja el a vadságot attól, hogy valaki tökre becsavarodott.

Szóval, ha az komoly volt, hogy összejött Iannel, akkor miért akadtam ki annyira? Te jó isten, féltékeny lettem volna? Habár nem arra, hogy Sylvia megcsókolta Ian Greene-t. Inkább arra voltam féltékeny, hogy meg akarta csókolni, és meg is tette. Magamról nem tudtam elképzelni, hogy valakivel kapcsolatban így érezzek, azt meg még kevésbé, hogy normálisan viselkedve megoldjam.

– Tudom… ez eszméletlen, nem? – bólogatott szaporán Sylvia, és az ajkába harapott. Most idegesnek látszott. – Csak most azt nem tudom, mit csináljak, ha találkozom vele. Egyszerűen tegyek úgy, mintha mi sem történt volna? Ha túl kedves vagyok hozzá, azt fogja hinni, hogy lúzer vagyok. De azt se akarom, hogy szajhának nézzen. – Úgy festett, mint aki kínban van. – Tudom, hogy neked alapjában véve tökre dunsztod sincs az ilyesmiről, de szerinted menjek fel hozzá?

– Öö, szerintem nem kéne, úgymond, ráhajtanod – mondtam, igyekezvén magabiztosnak látszani. – De ne is hanyagold. Ian az a fajta csávó, aki szerint az is hülyeség.

– Ez így tökre nem segítség, Amelia. Nekem konkrétumok kellenek. – Ahogy közelebb nyomult, hátraléptem. Attól féltem, hogy megint elkezdi cibálni valamelyik karomat. – Azt mondd meg, hogy pontosan mit csináljak.

– Először is, vegyél levegőt – mondtam. Akármilyen idétlen féltékenység tört is rám, ugyanolyan gyorsan elmúlt, amilyen gyorsan jött. Most már száz százalékig ott voltam, hogy segítsek Sylviának. Két kezemet a vállára tettem, és addig ott tartottam, amíg egy nagy levegőt nem vett, aztán még egyet. – Ez jót tesz, emlékszel? Ian nem csókolt volna meg, ha nem csípne téged.

Sylvia lehajtotta a fejét, és közben ide-oda toporgott. Későre járt. Már csak páran lézengtek a járdán. Will még a nyitott bejárati ajtó mellett állt, de most már akármelyik pillanatban elengedhette, hogy becsapódjon. Amint ezt megteszi, hivatalosan elkéstünk. Én valószínűleg hat héten keresztül is elkéshetnék egyhuzamban, mire az iskolának egyáltalán eszébe jutna, hogy tennie kéne valamit az ügyben. Úgyhogy igyekeztem nem törődni vele. Mégis törődtem. Főleg, mert valójában még csak nem is késtem el.

– De mi van, ha én csókoltam meg őt? – kérdezte. – Vagyishogy hazakísért, közben a fényképezésről beszélgettünk, aztán meg leültünk a lépcsőnkre, és zenéről meg persze a divatról beszélgettünk, és akkor… én csak… – Megint a szája elé emelte a kezét, és rám meredt azokkal az eszelős, dülledt szemeivel. – Te jó isten! Azt hiszem, én voltam. Én csókoltam meg őt.

– De ő visszacsókolt, igaz?

– És mi van, ha nem? – kérdezte Sylvia magas, rikácsoló hangon.

– Ugyan már, azt csak észrevetted volna, ha nem csókol vissza.

– Te azt meg honnan tudod? – csattant fel, majd lesütötte a szemét. – Bocs, de ez az igazság. Különben meg, még ha vissza is csókolt, lehet, hogy csak udvariasságból.

Kezdett komolyan kínossá válni az egész. Tudtam, hogy az egyetlen holtbiztos kiút az, ha Sylvia megkapja, amit igazából akar – hogy felpumpálják az egóját. Nagyjából mindig is ezt akarta az élettől, úgy általánosságban is.

– Nekem Ian Greene eléggé értelmesnek tűnik. Biztosra veszem, hogy ő is látja, milyen nagyszerű vagy. Neked most csak annyi a dolgod, hogy ne sertepertélj körülötte, mint egy mérgezett egér.

Sylviába karoltam, és elkezdtem vonszolni a suli felé. Will felénk sandított. Integettem neki, remélve, hogy megvár bennünket. Ő előrehajolt, és a tenyerével beárnyékolta a szemét. Aztán megcsóválta a fejét, és elkezdett magában beszélni. Egy kicsit határozottabban kezdtem ráncigálni Sylviát.

– Elnézést! Jövünk! – kiáltottam, aztán hátratekeredve Sylviára meredtem. – Gyerünk, azzal nem segítünk semmin, ha elkésünk.

– Attól, hogy egyszer elkésel, még nem maradsz le a Harvardról, ahhoz sokkal többre van szükség – forgatta a szemeit Sylvia. – Ráadásul a múlt hétvégén nem arcfestést vagy mi a szart csináltál a kölyköknek az Aratófesztiválon? Nekem az az érzésem, hogy azért legalább egyheti, úgymond, szabad bejárást érdemelsz.

– Csak segítettem nekik kipakolni, ez minden – mondtam, holott az egyik srác arcát én festettem ki. Kiderült, hogy nem is olyan jó móka, mint amilyennek látszik. – És különben is, Harvard? Fúj, ki beszélt itt…

Ekkor a telóm pittyegése bejövő SMS-t jelzett. Igyekeztem úgy kihalászni a táskámból, hogy közben ne álljak meg. Bentől jött.

Elfelejtettem mondani. Sztem szédületes vagy. Úgy ahogy vagy.

– Hű, ez súlyos – mondta Sylvia a vállam fölött. A telómat nézte. – Te még mindig képes vagy szóba állni ezzel a hernyóval?

Először is, nem lett volna szabad beszélnem Sylviának Benről. És tulajdonképpen nem is beszéltem. Két héttel azelőtt fogta a telómat – a megkérdezésem nélkül –, és amíg a fürdőszobában voltam, elolvasta a tőle jött SMS-t.

– Huhú, titkolódzunk, mi? – kérdezte akkor, és a telómat a feje fölé tartva az ágyamra hengeredett. – „Úgy érzem, senki más nem ért meg engem úgy, mint te?” Meg kell mondanom, én ezt személyes sértésnek veszem, Amelia. Hacsak persze nem fektet le téged ez a Ben gyerek, mert abban az esetben dicsőség tenéked. De akkor is meg vagyok sértődve, amiért nem mondtad el. – Karba font kézzel megálltam az ajtóban, és olyan erővel szorítottam össze a fogaimat, hogy úgy éreztem, még a végén kitörnek. Nem akartam neki megmagyarázni Bent. Tudtam, hogy hülyét csinálna belőlem. Hirtelen felült az ágyamon. – Úristen! Te megcsináltad! Te dugtál ezzel a csávóval!

– Ugyan már, Sylvia. Komolyan mondom, hagyd ezt abba.

– Úristen, te tökre megcsináltad. Ki ez? Hogy néz ki? Ezt nem hiszem el, a kislányom kész felnőtt, engem meg kihagyott az egészből. – De ez igazából inkább úgy hangzott, mint aki fel van dobódva miattam. – Jól van, hajlandó vagyok megbocsátani, amiért nem mondtad el előtte, ha most rögtön elmondasz mindent. Kezdve ennek a Ben csávónak a képével. Csak van egy képed arról a srácról, aki elvette a szüzességedet, nem? Ez az a gyerek a Packardról, akivel azon a gyephokimeccsen ismerkedtél meg, igaz?

Odatrappoltam, és kitéptem a kezéből a telómat.

– Nem, ez nem az a gyerek a Packardról – mondtam, és a farzsebembe gyömöszöltem. – És nem vette el a szüzességemet, ami mellesleg, úgymond, a legmocskosabb dolog, amit valaha is kiejtettél a szádon.

– Mocskos? – kérdezte Sylvia, kezét a mellkasán összekulcsolva, és a szempilláját rebegtetve. – A szüzesség elvesztése gyönyörű dolog. Ó, kislányom.

– Sylvia, hagyd abba! – üvöltöttem. – Csak mert te egy lotyó vagy, az még nem jelenti azt, hogy mindenki másnak is annak kell lennie.

Hallottam magam, ahogy ezt mondom, de valahogy nem tudtam elhinni, hogy ez én vagyok.

– Lotyó? – Sylvia úgy nézett rám, mintha felpofoztam volna. – Ez kedves. Kösz, haver.

Az egészben az volt a legborzasztóbb, hogy igaz volt – Sylvia már kilenc csávóval lefeküdt, amióta hetedikben elvesztette a szüzességét. A legtöbbször úgy tett, mint akit ez nem érdekel. De én tudtam, amit tudtam. Én voltam a legjobb barátnője. És lehet, hogy Sylvia folyton alávaló dolgokat vágott a fejemhez, de ez nem jelentette azt, hogy ő el tudta volna viselni, ha ugyanúgy kiosztják.

– Tudod, hogy nem úgy gondoltam – mondtam. – Én csak… Én tényleg nem akarom, hogy emiatt gúnyolódj rajtam.

– Én nem gúnyolódtam rajtad – felelte Sylvia, hirtelen haragjában keresztbe fonva a karját. – De nem tudom elhinni, hogy valami nagy dologba keveredsz egy csókával, és nekem még csak el se mondod. Én mindent el szoktam neked mondani.

– Ő csak a barátom – mondtam, mire Sylvia a szemét forgatta. – Komolyan. A való életben még csak nem is találkoztam vele.

– Ezt hogy érted?

– Ő is jelentkezett arra a princetoni nyári egyetemre – mondtam, és már előre felkészültem rá, mit fog erre válaszolni Sylvia. – E-mailezgetünk, SMS-ezgetünk, ilyesmi. Ennyi.

– Ennyi? – Sylviának tátva maradt a szája. – Más srácokkal is e-mailezgetsz, akik abba a güzütáborba jelentkeztek?

– Nem. – Most én forgattam a szememet. – Ben az egyetlen, aki felvette velem a kapcsolatot. Szerintem elkérte a programtól azoknak a nevét, akik New Yorkból jelentkeztek.

– Na, ja – mondta önelégülten mosolyogva Sylvia. – És miben akarsz velem fogadni, hogy a listán szereplő többi fiúval nem e-mailezget?

Az volt benne a legborzasztóbb, hogy eleinte tulajdonképpen valahogy azt reméltem, hogy Ben esetleg majd a pasim lehet. Még soha egyetlen fiúval sem tudtam úgy elbeszélgetni, ahogy Bennel, és már kezdtem azt gondolni, hogy nahát, végre ez az. Végtére is nem vagyok én egy vakarcs. Csak az kellett, hogy a megfelelő pasival fussak össze. De Ben mintha pontosan tudta volna, hogy mire gondolok, mert rögtön másnap elmondta, hogy ő meleg.

– Sylvia, hagyd már abba. – Egy kicsit kezdtem begurulni. Soha senkit nem tudott békén hagyni. – De komolyan.

Ott rögtön elmondhattam volna neki azt a dolgot Benről, mármint hogy meleg. Az valószínűleg véget vetett volna az egész beszélgetésnek. De valahogy tetszett nekem, hogy azt hiszi, vannak dolgaim, amikről ő nem tud.

– Na, ja. És hova jár suliba ez a Ben gyerek?

Ez úgy hangzott, mintha esetleg használható pasianyagnak tekintené Bent, feltéve, hogy bizonyos követelményeknek megfelel. Például valami elfogadható iskolába jár. Sylviánál a Packer, a Trinity vagy a St. Anne’s nagyon bejött. A Collegiate-be meg a Daltonba viszont szerinte csupa seggfej járt – ami annyit jelentett, hogy Sylvia azokból a sulikból több sráccal is lefeküdt, akik aztán lapátra tették.

– Egy állami iskolába jár, Albanyben.

– Albanyben lakik? – Sylvia úgy mondta ezt, mintha valami herpesz lenne. – Te most viccelsz? Az gyakorlatilag még csak nem is számít New Yorknak. Ezt nem hiszem el, hogy te most, úgymond, szerelmi távkapcsolatba akarsz kezdeni valami fütyivel Albanyből.

– Sylvia, utoljára mondom, hogy csak barátok vagyunk! – kiabáltam. – Miért ne lehetnék egyszerűen valakinek a barátja, és kész? Lehet, hogy nem is akarok pasit.

Csak miután kiejtettem a számon e szavakat, akkor jöttem rá, hogy nagyon is igazat beszélek.

Most, két héttel később még mindig nem akartam pasit. És nincs is azzal semmi baj, ha egy tizenöt éves csaj nem akar magának pasit. Ahogy Ben is mondta, velem nincs semmi baj. Az, hogy Sylvia odavan a fiúkért, mit sem változtat ezen. Neki volt gondja. Nem nekem.

– Sylvia, Ben a barátom, most mondom századszor – mondtam, miközben a Grace Hall lépcsőjének tövében megálltam, hogy visszaírjak neki. – És ahogy már azt is elmondtam százszor, meleg, emlékszel?

Mert addigra már ezt is elmondtam neki. Az őrületbe kergetett az egész dolog miatt, úgyhogy muszáj volt.

– Harminc másodperc múlva bezárom az ajtót! – bömbölte ekkor Will.

De én nyugodtan elkéshetek, Sylviának ebben igaza volt. És ha most nem válaszolok Bennek, akkor egész nap nem fogok tudni. Miközben pötyögtem, Sylvia egy horkantással elindult fölfelé a lépcsőn. Féltékeny volt. És többé-kevésbé meg is volt rá az oka. Nem arról volt szó, hogy Bent