Lesz miért élnie, lesz oka a holnapra gondolnia, mert van a lelkének tápláléka, az eltitkolt, édes, boldogtalan szerelem.

Gozsdu Elek: Napraforgó

(A megfelelő borozó már nyitva volt, és kb. hat-hét perc járásnyira esett a lakásától.)

Hajnóczy Péter: A halál kilovagolt Perzsiából

Körösényi Dániel

Sörrel a kezemben kitartóbban álldogálok

I. rész

1.

Ha visszagondolok arra a boldog időszakra, elsőként Bibi nyakára gondolok.

Bibi nyaka angyali volt és ördögi. Önálló életet élt, hullámzott és lélegzett, nem volt nyugtom tőle. Ha megfogtam beleborzongtam, álló nap csak szagolgattam, ízlelgettem volna. Bibi nyaka olyan ízű volt, mint az alma és olyan vastag, mint egy negyvenéves almafa törzse.

Mikor megismertem Bibit, rengeteget beszélgettünk. Én beszéltem, ő hallgatott. Én a nyakához beszéltem, ő a nyakával hallgatott, azzal nevetett, azzal szörnyülködött. Később is, végig, amíg csak együtt éltünk, Bibi nyaka jelentett számomra mindent. Azon
a fülledt nyáron többször ébredtem úgy, hogy Bibi nyakát a fogammal szorongatom. Csak nevetett és másnap kendőt kötött, nehogy a hentes rosszra gondoljon, pedig tudom, megértette volna.

A férfiak a házban és a környéken mind Bibi ringó fenekét nézték, de közben a nyakára vágytak, arra gondoltak. A fodrász órákig vágta a haját, mert közben a nyakát simogatta, a hentes húsz percig válogatott
a cafrangok között, a zöldséges digitális mérlege folyton elromlott, ha Bibi vásárolt, elő kellett kotorni a régit, azzal tovább tartott méricskélni. A kávézó pincérei sorfalat álltak az utcán, ha Bibi arra sétált, a parkolóőrök nem egy büntetést szalasztottak el, mert Bibi hófehér nyakát figyelték, és nem utolsó sorban, Petejka is nyelt, ha Bibi nyakára nézett.

Bibi persze azt hitte, mindez hátsójának és harmonikus mozgásának köszönhető. Mit sem tudott saját adottságairól. Folyton nyakláncokkal csúfította el a nyakát, borostyánnal, lila kövekkel, fekete gyöngyökkel és ezüst medalionokkal. Hónapokba telt, míg mindegyiktől megszabadultam. Néhányat kidobtam, egyiket-másikat csak elrejtettem. Mámoros boldogságban úsztam, mikor nem találta őket. Legszörnyűbb, hogy Bibi sosem jött rá, gömbölyű nyaka milyen sokat jelentett számomra.

2.

Akkoriban rákaptam a lopásra, volt, hogy ebből éltem.

Először csak almát loptam, mert azt nagyon szeretem, hónapokig mást sem ettem, csak almát. Kimentem a piacra, és minden standról elvettem egyet, méghozzá úgy, hogy beálltam a sorba, lehetőleg jó hosszúba, és amíg látványosan nézelődtem, egy szép, de nem túl nagy almát belöktem a szatyromba. Amikor másvalaki fizetett és az árus nem tudott figyelni a standra, mert teljesen
a pénzzel meg a számolással volt elfoglalva, én pont akkor lenyúltam azt az almát. Gyerekek lopnak így, de nekem jól bevált, elég megbízhatóan használtam, igaz így is sokszor elkaptak. Mindenhonnan egy almát vettem el, ami enyhítő körülménynek számított, nincs kofa, aki egy almáért feljelentést tenne, én sem tenném. Vagy ha mégis, hát lelke rajta. De olyan nem volt. Eltartott pár évig, amíg a város összes piacáról kitiltottak.

Utána rákaptam a gyümölcsöskertekre. Már nem csak almát loptam, hanem mindent, amit értem. Nyáron
meggyet, cseresznyét, barackot, szilvát, fügét, még tököt is, pedig az nem is gyümölcs és különben is utálom. De, ami mozdítható volt, azt vittem, és ezeket már többnyire eladtam. Aránylag jól megvoltam. Ősszel meg télen még jobb volt, a körte, a dió, a mandula, a naspolya jobban elkelt, meg többet is tudtam belőle szerezni. Szóval mindent vittem, amit csak találtam, és annyit, amennyit elbírtam. Kalandos évek voltak.

Aztán néhányszor elég csúnyán elvertek és akkor váltottam. Jött a kukorica, majd a tűzifa, a pálinka, a bor, facsemete, szerszám, meg más egyéb is. Semmi nem maradt a nyakamon.

Persze az élelembe kisebb volt a kockázat, mert ha rajtam maradt egy zsák krumpli vagy répa, vagy egyéb, akkor azt magam ettem meg, míg ha facsemetéket vagy gereblyéket loptam, azzal én semmit nem tudtam volna kezdeni, de ilyen nem is fordult elő. Vitték, mint a cukrot.

A bolti lopást élveztem a legkevésbé. A legnehezebb az összes közül. A nagyobbakban újabban kamera van, a vonalkódba is érzékelőt építenek, vagy hogyan is csinálják, ha nem veszed meg, beriaszt a kapu, amin át kell haladni. Őrült világ lett. A boltokban is csak zöldség-gyümölcs jöhetett szóba, pedig kicsit már untam, mármint ettem volna valami liszteset, sós kekszet vagy édest. A zsömle meg a tojás még belefért. A kisboltokban, ahová a sós keksz miatt jártam, persze mást is vittem, meg az a szörnyű, hogy a biztonsági őr eleve tolvajként kezel, pedig erre semmi okot nem adtam, csak megnéztem a parizerkészletet a hűtőpultban. Nem az önkiszolgálóban, hanem a szeletelő pultnál, ahol a pultos vágja le és adja ki a felvágottat. Az meg bámul rám, mint egy rongyra. Ilyenkor olyan ideges lettem, hogy csak azért is elvittem valamit. Nem is keveset, egy kávét, de vákuumcsomagoltat, mert az nem zörög, csokoládét, vagy amit megkívántam, szappant, ha éppen elfogyott, mindenfélét, bármit, csak a lelkem megnyugtassam. Hiába olyan agresszív az őr, hiába tapad rám, és figyeli a kezemet szemtelenül, én nála is szemtelenebb vagyok, meg tudom csinálni, bármit el tudok vinni. Nem voltam valami szégyellős.

Meg aztán loptam mást is. Babot. lencsét, dugóhúzót, elemlámpát, lókolbászt, gyümölcslekvárt is néhányszor. Egyszer elloptam egy tárcát, de nem volt benne semmi. Aztán arcszeszt, szájvizet, fésűt, gumicsizmát. Volt olyan, hogy pizzát loptam. A motoros kiszállító bement egy házba, felvitte a pizzát, én meg addig kivettem egy másikat a szállító dobozból. Vittem volna kettőt is, de csak egy volt, és amúgy is valami fura dolog volt rajta, talán pacal vagy valami vese.

Tyúkot is loptam már, de azt másnap visszavittem, mert összeszarta Bibi fürdőköpenyét. Petejkának odaadtam azt a bicskát, amit előzőleg magamnak loptam. Lophattam volna talán nagyobb dolgokat is, wc-deszkát, akkumulátort, biciklit, vagy más járművet, például autót, de nem tettem. Nem is tudok vezetni. Ennyi éppen elég volt, és elég most is, ha úgy adódik. Bibi sokáig tűrte. Néha hoztam neki egy parfümöt, vagy kölnit, már nem tudom melyiket, nekem mindegy volt, szerintem neki is. Annak örült. Örült és eltűrt, vagy fordítva.

3.

A munkát sosem néztem le, de nem is becsültem.

Meg aztán a szüleim példája lebegett a szemem előtt, ők is megjárták, dolgoztak, aztán meghaltak. Hivatásom nem volt akkortájt. Ha úgy vesszük, most sincs. Talán nem is lesz. Szerencsére nem szűkölködtem, Bibi fizetett mindent, eltartott engem. Kitartott voltam, egy csavargó. Csavarogtam is egész nap, és este elmeséltem Bibinek merre jártam, mit csináltam. Boldogan éltünk.

Bibi álmaim nője.

Egész nap dolgozott, és minden este főzött, kétszer sosem ettük ugyanazt, mindig valami újat eszelt ki, mindig meglepett valamivel. Ez sokáig így ment. Kedves asszony, sokat mosolygott, keveset beszélt, vagy talán semmit. Az utolsó két hónapban egyáltalán nem szólt hozzám. Biztosan azért, mert szinkrontolmács, és egész nap beszél. Valaki azt mondta egyszer, hogy németről oroszra, és oroszról németre fordít. Erről nem sokat tudok. De nyilván sok-sok embernek fordítja le
a tengernyi gondolatát, és azt ugyanabban a pillanatban el is mondja másoknak. Azután ugyanez vissza. Nekem se lenne kedvem beszélni. Talán már nem is maradt saját gondolata, amit velem megoszthatott volna. Persze régen volt mit mondania, de egyszer elmúlt. Annyi baj legyen. Nála laktam, megosztotta velem az ágyát, főzött rám, zsebpénzt is adott. Hát igen, elég jól keresett. Csak kirakta a pénzt az étkező asztalra minden hétfő reggel, mikor elindult. Kitartott voltam. Én beszéltem, ő hallgatott és fizetett. Minden este beszéltem, ő boldogan hallgatta, ragyogtak a szemei, örült, hogy nem kell fordítania, csak hallgatott és mosolygott. Az is lehet, hogy azért magában tolmácsolta, amit beszéltem. Egyszer, még régebben, azt mondta, kertész szeretett volna lenni, botanikus vagy efféle. Szerintem a hentes jobban illene hozzá. Annyira szerette a növényeket, hogy úgy gondolta egész nap csak fákat metsz, hagymákat dugdos, magokat vet és öntöz, tápoldattal vagy vízzel. Aztán másként alakult a fiatalsága, erről sem tudok sokat, és olyan jól ment neki a nyelvtanulás, hogy megragadt a tolmácsolásnál. Egyre többet hallgatott, zárkózott is lett. Fene tudja. Persze én egész nap beszélek, mégsem unom meg, nem fáradok ki. Áldás egy ilyen nő. Nem beszélt vissza soha, örültem, ha rám nézett egyáltalán. Csoda, hogy nem veszekedtünk?

4.

Ősszel az én étvágyam is megnő.

Ilyenkor szívesen eszem valami húsárut, főként parizert. Ha lehetne effélét kapni, mondjuk a péknél, ott venném, mert a kisboltból kitiltottak. Marad a hentes, ott viszont csak hús van. A hentessel pont az a bajom, hogy túl sok ott a hús. A húsnak szaga van. Hideg, nyákos, erős szaga, amit nem állhatok, a színe is bántja a szemem. Ha csak egy virslire térnék is be, a nyirkos, vérrel, meleg zsírral, faggyúval, meg mindenféle állati anyaggal teli szag beülne a hajamba, beivódna a bőrömbe, és azalatt a tíz perc alatt, amíg a virslit megenném, olyan bűzt szívnék magamba, hogy elviselhetetlenné tenné a nap további részét, sőt az éjszakámat is. Egyik gyerekkori barátom hentes lett, és sajnos a szaga miatt nem tudom vele tartani a kapcsolatot. Amúgy rendes gyerek. Éppen nem finnyás vagyok, vagy vegetáriánus, eszem én húst, ha muszáj, csak egy virsli élvezeti értékét kisebbnek ítélem, mint a hús látványának és kigőzölésének kellemetlenségeit.

Azután tekintetbe kell venni azt is, hogy virslit csak nagyon szűk réteg eszik hentesnél. Egyesek grillcsirkét vesznek, de általánosabb a sült kolbász, főtt debreceni és a sült császár, ezt eszik a legtöbben, hurkát, sült tarját már kevesebben, virslit alig valaki. Csak a puhányok, márpedig én az vagyok. Biztosra vehető, hogy a virsli, amit vennék magamnak, órák óta áll a melegen tartott tároló tartályban. Vagy napok óta. Frissnek nem mondható.

Egyszer Bibivel is betértünk egy henteshez. Hurkát, csülköt, sült tarját evett, savanyúsággal, kenyérrel és rengeteg mustárral, még egy sört is megivott hozzá, mert szabadnapja volt. Sört én is ittam a kis virslimhez, de az a kevés kenyér meg mustár, amit én megeszem, igazán szót sem érdemel. Különben jól szituált fazonok járnak ide, nem nagybelűek, hanem öltönyös, nyakkendős, aktatáskás emberek, meg rendőrök, azok mindig tudják, hol kell enni. Van ott még néhány kőműves vagy segédmunkás, effélék, azok is tudják. Éppúgy, mint az Árpádban, bár az nincs ennyire forgalmas helyen.

Ha mégis rászánom magam, hogy belépjek a vérgőzös húsok házába, délelőtt tizenegykor vagy ebédidő után, zárás előtt megyek be, és a hentesné szűk fehér kötényéből előbuggyanó mellehúsát bámulom, hogy ne kelljen a feldarabolt cafrangokra egy pillantást is vetnem, hús-hús, de így mégiscsak kellemesebben telik az idő. Becsomagoltatom a virslit és odébbállok. Megeszem az utcán, vagy leülök egy padra.

Egyszer hazavittem, de megbántam, kihűlt és megszottyosodott a bőre, úgy meg nem volt gusztusom hozzá. Ha pedig mégsem virslit eszem, mert kibírom nélküle egészen sokáig, akkor csak veszek valahol egy pogácsát meg egy sört és kész. Esetleg benézek a hentesüzlet ablakán. Jól megvagyok estig.

Akkoriban az esti főzés Bibi gondja volt. Bibi jól főzött, enni is szeretett, de nem volt ínyenc, én se vagyok az, de nekem nem lételemem a hús, neki igen. Van még valami, amit még ennél is jobban szeretett, de ez még nála is új dolog, a belsőséget. Na, anélkül én igazán elvagyok, annyira, hogy egyáltalán nem eszem meg, inkább korogjon a gyomrom. Többre tartok egy piros almát vagy egy zöldet, de Bibi sose vett almát, pedig az még sütve és főzve is jó. Aztán az Árpádban sem volt alma, miért is lett volna. Csak zsíros deszka, de Petejka még a pirospaprikát is sajnálta róla, nemhogy a vöröshagymát. Mondjuk jobb lett volna zsír nélkül, csak kenyér és hagyma, ha lehet lilahagyma, de ez
a szó ott csak nekem jelent valamit. A lilahagyma távoli álom csupán. Petejka a legsóherebb csapos a városban.

Pedig nincs jobb az almánál.

5.

Szobafestő apám sem evett sok húst.

Pontosabban csak húst evett, színhúst, ha egyáltalán, de például felvágottat soha. Azt mondta, dolgozott húsgyárban, jó lesz neki a füstölt sonka, párizsit nem kér.

Szakmájával, a szobafestő-mázolósággal annyira meg volt elégedve, hogy úgy gondolta, nekem is ezt kéne csinálnom. Továbbvinni a családi vállalkozást. Igaz jól éltünk. Gépírónő anyám inkább valami úri foglalkozást gondolt ki nekem, azt mondta, legyek cukrász. Vagy pék, de inkább cukrász.

Ekkor én még elég kicsi voltam és évek óta patkolókovács szerettem volna lenni. Ezt persze titokban tartottam. Apám csak állt a létrán, festékszagú kezével glettelte a plafont és hümmögött. Cukrász, miért? Mi baj van a mázolással? Aztán nem szólt estig. Egészen olyan volt különben, mint Bibi. Nem kinézetre.

Anyám minden este jajgatott, mert a sok gépeléstől fájt a háta. Ilyenkor leült a kis sámlira, nekem meg a sodrófával kellett gurigáznom a hátán. Jajgatott és folyton azt mondogatta, de jó kis pék lenne belőled kisfiam, olyan ügyesen bánsz azzal a sodrófával. Pék, vagy cukrász. Apám meg csak ült és hallgatta a jajgatást meg a cukrászozást. Később a sok fehér festék és fehér fal látványától egészen megvakult, utána főleg csak ült és hallgatott. Nem járt az Árpádba sem szegény, csak leült reggel a konyhaasztalhoz, elővette mind a nyolc pipáját, lassan megtömte és végigszívta az összeset.