Nagyot sóhajtok. A leheletem látszik a hideg levegőben, mert hűvös az éjszaka, de nekem szokás szerint melegem van. A pizsamám egy vékony, fehér pamutköntösből és hosszúnadrágból áll. Napközben az átlagemberek, mint mi is, tradicionális öltözetet hordanak, ami változó hosszúságú köntösből és nadrágból vagy szoknyából áll. A gazdagabbak nemesebb anyagokból készült ruhákat viselnek, de a családom selymet például csak ünnepnapokon vesz fel. Ez alól kivétel volt édesapám, aki mindig igen stílusosan öltözködött. Gyönyörű, díszes, világos színű brokátköpenyei évek óta érintetlenül sorakoznak a szekrényben. Anya minden éjjel magához öleli az egyiket, mert csak úgy képes elaludni apa halála óta.

A húgomnak szánt hajtű végre kezdi elérni a vékonyabb formáját. A nyolcadik születésnapjára szánom ajándékként, bár az még hónapokra van az enyémtől, de ezekben a napokban csak a faragásaim segítettek igazán átvészelni a nehézségeket, hiszen ez a hobbim. Szinte bármit kifaragok fából: szobrokat, vázákat, gyertyatartókat, tálakat, tálcákat, faliképeket, kis ládákat és hajtűket is, bár ez utóbbit eddig még nem próbáltam. A hányingeremnek nagyon jót tesz a friss, hideg levegő. A belső, zárt kertünk nem nagy, de igen otthonos. Az udvar négy szélén anya virágai kaptak helyet, középen pedig egy öreg ringlófa áll, amely köré még édesapám készíttetett egy étkezőasztalt. A születésem után ez lett a kedvenc fája, mert amikor anya várandós volt velem, a fa egyszer csak kivirágzott és termése is lett. Jó időben mindig itt eszünk, de a konyhában is van egy hat személyes, tömörfa étkezőasztal.

Lépéseket hallok, és a kezem azonnal megáll. A készülődő kincset a karjaimmal eltakarva nézek oldalra, hogy lássam, ki közeledik felém a szobák felől. Anya szorosabban magára igazítja a fehér virágokkal hímzett, vastag díszköpenyét. Magas, százhetvennégy centi, és mindenki szerint vonzó nő. Szőke, enyhén göndör haja a háta közepéig ér, jelenleg kissé rendezetlen. Kék szemeimet tőle örököltem. Finom arcvonásai, világos bőre, telt ajkai és enyhén ívelt szemöldökei vannak. Annak ellenére, hogy kétgyermekes özvegy, már többször is megpróbálták megkérni a kezét, de számára nem létezik más férfi, csakis édesapám, és ettől nekem bizony büszkén dagad a mellkasom, de még a húgomé is. Ő volt a mindenünk, és szeretném, ha ez így is maradna, mert nem tudnék elfogadni egy pótapát.

Hófehér, gyönyörű arcán most enyhe vörös pír jelzi, hogy fázik. Nem mond semmit, csak odalép hozzám, és megérinti a homlokomat. A hűvös, kecses keze érintése nagyon jól esik.

– Még mindig hőemelkedésed van, és te itt kint a hidegben faragsz? Most csak viccelsz, ugye?

Kedves, melegséggel teli hangja nem szidalmas, inkább tényszerű.

– Hányingerem volt, és nem tudtam aludni a melegtől.

Sóhajt, mert tudja, hogy nehéz eset vagyok, főleg, amikor nagyon melegem van.

– Legalább jobban felöltözhettél volna! Hozok neked egy takarót. Ne merészelj ellenkezni!

Csendben maradok, és csak mosolygok, miközben kitakarom a hajtűt, és folytatom a faragást. Sietősen tér vissza egy összehajtogatott, szürke, pamut takaróval a karjában.

– Állj fel, körbetakarlak.

Nem ellenkezem, nem lenne értelme. Mindig ő nyer, mindenben. A nyakam köré tekeri az anyag széleit, majd miután leültem, egy másik takarót fektet a derekam köré, ami a földig ér.

– Ne maradj sokáig! Maximum egy órát kapsz, utána tessék lefeküdni!

– Igenis. – Válaszolom bambán, miközben karjaimat kiszabadítva folytatom a munkámat. Csókot nyom a fejem búbjára, és bemegy. Felnézek az égre, hogy tudjam, nagyjából mikor telik le az egy óra. A csillagokat szerencsére jól lehet látni. Napközben a nap állása, éjszaka pedig a csillagok segítenek meghatározni, mennyi az idő. Ezt mindenki megtanulja már gyermekként.

A fára akasztott kültéri lámpások közül az egyik erőteljesen pislákolni kezd. A fővárosban talán én vagyok a legnagyobb gyertyafogyasztó, természetesen csakis a bázis és a császári palota után. Amint eszembe jut az iskola, a gyomrom fájdalmasan összeszorul, és öklendezni kezdek, de mivel órák óta üres a gyomrom, semmi sem jön ki belőle. Csak nyáladzom és szenvedek. Ha most valaki erre tévedne, azt hinné, egy macska kínlódik az udvar közepén, talán éppen most dobja fel a talpát. Nem is lenne olyan rossz, ha arra gondolok, milyen szörnyű lenne, ha szégyent hoznék a szeretteimre… Nos, akkor inkább a halált választanám!

Felállok, és a kancsóért nyúlok. Nem öntöm pohárba, csak beleiszom, úgy sincs már benne sok víz. Nagy levegőket veszek, a homlokom izzad, a kezeim remegnek. Eloltom a gyertyákat. Az egyik takaró a földön hever, felkapom, és elindulok a szobámba.

Ha ezüst erőm lesz, az jó, ha arany, az is jó. Ha legendás lenne, az elvárások miatt azonnal szörnyet halnék. Az utolsó, isteni szint pedig szerencsére kizárt dolog. Talán mégis az lenne a legjobb, ha nem ébredne fel a lélekerőm. Egész nap faraghatnék mindenféle különleges tárgyat az embereknek, életem végéig. Nem lennének felém elvárások, de nem is vinném túl sokra. Viszont, mivel már most is kelendőek az alkotásaim, tudom, hogy nem lenne anyagi problémám. Azt hiszem, az lenne az arany középút, ám a húgomnak nem sokat segítene.

Csendesen lépkedek a szobák felé vezető folyosón. A tolóajtók és a falak vékonyak, nem szigetelik a hangokat. A kishúgom az édesanyám melletti szobában alszik, mellette nagyapa, aztán pedig az enyém. Belépek a sajátomba, és amennyire csak tudom, halkan tolom vissza az ajtót. A takarókat hanyagul a földre dobom, és az ágyba fekszem, a szoba jobb oldalán. Az ágy lábától egy lépésre található a ruhásszekrényem, a bejárattól kicsit jobbra pedig a dolgozóasztalkám, ami egyben a legkupisabb hely is. Szokásom ugyanis több faragásba is belekezdeni, és az aktuális hangulatom alapján folytatom őket. Most egy nagy, egészalakos elefánt, mellette pedig egy széttárt szárnyú főnixmadár készül. Anya gyakran bejön takarítani, és minden forgácsdarabot eléget a főzésekhez. Az asztalka mellett van egy kisebb is az arcmosótálnak, ami fölött egy nagy tükör lóg a falon. Az egyetlen ablakom az ágy és a dolgozóasztal között található. Bár kicsit szűkösen vagyok, nagyon szeretem a szobám.

A testem még jobban kezd remegni, ezért magzatpózba gömbölyödöm az ágyamban, és igyekszem semmilyen hangot sem kiadni az éjszaka folyamán, bármennyire is rosszul érzem magam.

A kishúgom trappolása, majd fülembe kiabálása ébreszt.

– Kelj fel! Már ebédidő!

Kelletlenül húzom a fejemre a takarót, de ő megfogja, és egy egyszerű, de igen erős mozdulattal lerántja rólam. Elképesztő ereje van, pedig csak nyolcéves lesz.

– Most miért nem hagysz aludni?! Alig aludtam valamit! Én sem nyaggatlak, ha te alszol sokáig! Nem ér!

– Sohasem alszom délig! És nem akarom, hogy kihűljön az ebéd, szóval kezd el összeszedni magad! Téged ismerve délután kettő lesz, mire kijössz a szobádból!

Szokás szerint jól megdorgált. Nem tudom megmondani, hány éves kora óta viselkedik néha úgy, mintha húsz lenne, de ő ilyen, és kész.

– Jól van… kelek. Lehetnél kedvesebb is velem, elvégre a bátyád vagyok. Hol a testvéri szeretet, heh?

Erre nem is válaszol, de enyhén sértett arccal kilép a szobából, miután összeszedte a földön heverő takarókat.

– Rendetlen! – kiáltja, és becsapja maga mögött a tolóajtót.

– Bla bla bla. – dünnyögöm, miközben álmosan felülök. A gyomrom megnyugodott az alvástól, de éhesen korog már.

Felállok, és az arcmosó tál felé veszem az irányt. Anya minden reggel tiszta meleg vizet önt bele, de az már elég régen volt, így hát kellemesen hideg vízzel öblítem le az arcomat, megtörölgetem, és alaposan szemügyre veszem magam a falra akasztott ovális tükörben. Álmos arcomon látszik a régóta tartó betegeskedés. Szemeim alatt szürkés foltok, arcom beesett, fogytam vagy öt kilót, pedig eleve vékony voltam. Magasságomat édesapámtól örököltem, így egy fejjel lehagytam édesanyámat. Közelebb hajolok a tükörhöz, hogy ellenőrizzem az arcom mindkét oldalát. A bőrömmel szerencsére sohasem volt gondom, pattanásügyben sem, de a legfurcsább dolog a testemen az, hogy egyetlen szőrszál sincsen rajta. A szemöldököm is vékony szálú és keskeny, pont jó. Borotválkoznom sem kellett még soha. Az arcom egy cseppet sem hasonlít egy fiúéhoz, és ha nem hordanám kontyban a hajamat, mindenki lánynak nézne. Igaz, a legtöbben így is annak tekintenek, mindegy, mit hordok, és állítok magamról. Enyhén telt ajkaim hol vörösek, hol rózsaszínek, attól függően, mennyire van melegem. Kiskorom óta mindenki lánynak néz, az pedig egy cseppet sem segít a dolgon, hogy gyakran leszek beteg, és ha sokat idegeskedem, olykor el is ájulok.

Az egyetlen „fiúsnak” mondható, vágásokkal és hegekkel teli testrészem az ujjaim, mert a faragások miatt, leginkább a kezdetekben, elég gyakran megvágtam őket. A szüleim jól megformált elegye vagyok, bár anya szerint édesapámra hasonlítok, aki szintén híres szépség volt a fővárosban.

– Egy legendás mester egyetlen fia… Na szép. Édesapám biztosan forog a sírjában – fut végig a fejemben a gondolat ismét, hiszen ez már jó ideje mindennapos dolog, bár ő sohasem bántott azért, amilyen vagyok.

A szekrényhez lépek, és átöltözöm. Egyszerű, fekete kínai öltözetet húzok magamra, amelynek szélei ezüst díszítésben pompáznak a mellkasnál és az ujjvégeknél. Anya szerint a sötét színek kiemelik bőröm szépségét, ezért öltözeteim többsége fekete, szürke és ezüst színből áll, mivel ezeket vásárolja nekem. Különleges napokon, például ünnepnapokon, világosabb színeket viselek. A kedvencem a halványkék. Legközelebb a húgom születésnapján viselem majd azt a színt.

Megfésülködöm, nagy kontyba kötöm a hajam, és elindulok a konyha felé. Már fél óra telt el azóta, hogy a húgom felébresztett. Mindig lassú vagyok reggelente, akár a csiga, de lehet, hogy csak az idő játszik velem. Anya lazán összekötött hajjal, egyszerű fehér pamutruhában pakolászik a konyhában, a húgom pedig segédkezik neki.

Nagyapám évek óta ágyhoz van kötve. A dereka és az ízületei teljesen tönkrementek, és a szíve sem az igazi már. Még a kezeit is alig bírja megemelni. Az orvosok évek óta ágyban tartják a biztonság kedvéért. A földműveléssel eltöltött kemény és hosszú évtizedek teljesen tönkretették a testét. Nyolc évesen kezdett el segíteni szüleinek az iskola mellett, és amikor befejezte a tanulmányait, édesanyja válláról levéve a terhet, teljesen átvette a helyét a földeken.

Nagyapa mindig azt mondta nekem, hogy egy fiú életében a legragyogóbb gyémánt az anyukája, aztán pedig a felesége, majd a leánya. Biztosan igaz, mert anyukám nekem is a világom legszebb gyöngyszeme. A húgomnak és nekem szerencsésebb életünk lehet. Amikor édesapám ereje legendás szinten ébredt, mindenki meglepődött a fővárosban, csupán nagyapa nem.

Már többször is elmesélte, hogy amikor megszületett a kisfia, és kézbe vette, már akkor tudta, hogy különleges, harcos vére van. Ezért is ragaszkodott ahhoz, hogy ne csak kiváló tanuló legyen, hanem tízéves korától egy mestertől is tanuljon. Nem sajnálta arra fordítani a nehezen összegyűjtögetett ezüstjét, hogy ő készen álljon az iskolára tizenhat évesen.

– Édesapád egy őstehetség volt. Nagyon gyorsan tanult, és már az iskola előtt kialakította a saját kardforgató stílusát. Imádták őt a mesterek, és kitüntetéssel végezte el az elit iskolát.

Mind a mai napig büszkén és áhítattal mesél róla, én pedig elérzékenyülten hallgatom az összes történetét.

– Majd én beviszem neki! – erőlködik a húgom. Jól tudom, hogy mennyire szereti nagyapát.

– Rendben, akkor ma is te viszed – mosolyog anya, miközben egy nagy fatálcára helyezi az ennivalót. Lili kézbe veszi és a szobák felé sétál.

– Aludtál valamennyit, kincsem? – kérdi anya.

– Igen, de nem mondom, hogy nem tudnék többet is.

– Cole keresett reggel. Mondtam neki, hogy még alszol.

– Ezt megeszem, aztán átmegyek hozzá.

– Ne erőltesd meg magad – lép hozzám, és ellenőrzi a homlokom hőmérsékletét, majd finom csókot nyom rá. Miután mindent elém pakolt az asztalra, azonnal nekilátok az evésnek. Ma a tojásleves mellett szezámmagos csirkét kapok zöldséges rizzsel. Tegnap este sütötte az apró csokis sütiket, amiből kettő is vár rám, ha az ételek után fér még belém bármi is.

– Lassan, vagy megint rosszul jársz – figyelmeztet kedvesen, miközben ő is eszegetni kezd.

Amint végzett az ebéddel, átönti a fazékból a forró vizet a vájlingba, és halkan dudorászva mosogatni kezd. Lili csak ekkor tér vissza az üres tálcával, amit letesz a mosogatnivalókhoz, majd ideszökken mellém az asztalhoz enni. Szőkésbarna haja két copfos fonatban lóg előre a vállain. Hosszú frufrujának pár tincse már picit a szemébe lóg. Őzikebarna szemei és négyszögletes arca többször komoly, mint amilyen egy nyolcéveséhez képest kellene. Ő anyára hasonlít jobban, de a szemeit apától örökölte. Virágokkal hímzett ruhájának mellkasi részén egy apró kék pillangó látható, szoknyájának alját pedig kis madárkák díszítik.

Lili nagyon választékosan öltözködik, azt hiszem, ezt apától örökölte. Anyával minden harmadik hónapban egy teljes napot töltenek el ruhavásárlással, a húgom ugyanis mindent nagyon alaposan megtapogat, és ellenőriz, mielőtt véglegesen eldönti, melyik darabot akarja végül is hordani. Ünnepnapokon a gyönyörű, színes selyemruháiban olyan, akár a mesekönyvekben szereplő kis hercegnők.

– Vágni kell a hajadból – mondom.

– Nem! – jelenti ki válaszként, szinte sikítva. Én segítségképpen anyára nézek, de ő nem folyik bele a beszélgetésbe.

– De hát belelóg a szemedbe!

– Ne szólj bele, mit csinálok a hajammal, én sem szólok bele a tiédbe! – Kinyújtja rám a nyelvét, majd figyelmen kívül hagyva engem, tovább eszeget.

Jóllakottan indulok el Cole-hoz, aki bő félórányi sétára él tőlünk, sajnos sokkal szerényebb körülmények között. A családjaink a bevándorlás óta jóban vannak egymással, de náluk már három generáció óta nem született egyetlen lélekharcos sem. Éppen ezért, bár a szülei dolgos életet élnek, a kissé lepusztult, kétszintes kis házból még nem sikerült jobb helyre költözniük, de tudom, hogy azt tervezik. A földszinten egy kis nappali, konyha, étkező és fürdő kapott helyet, az emeleten pedig három nagy szoba van. A falak repedezettek, a tető sem teljesen biztonságos, az ablakok pedig minden apró széltől megrezzennek.

Ő és családja akkor élhet jobb körülmények között, ha a lélekfegyverük hasznosnak bizonyul a császár számára. Minden más esetben a kemény és hosszú évtizedes munka hozott megváltást, szinte mindenkinél.

Kopogok az ajtón, Cole nyitja ki.

A nálam fél fejjel alacsonyabb fiúnak kerek, húsos arca, nagy mogyoróbarna szemei, világosbarna, göndör, rövid haja, enyhén napbarnított bőre, aranyos pisze orra és telt, vastag ajkai vannak. Rengeteget bántották már a testalkata miatt, de engem sohasem zavart, hogy teltebb az átlagnál. Szeret enni, én pedig szeretem nézni, ahogyan eszik, mert senki sem falatozik olyan jóízűen, mint ő. Ha éppen nincs étvágyam, de ő leül elém lakmározni, biztos, hogy folyni fog a nyálam, akkor is, ha éppen hányingerrel küszködöm. Nem tudom, hogyan csinálja.

Ő is inkább sötétebb színű ruhákat hord, mert szereti, ha összhangban vagyunk. Az ő családja apai ágon származik Magyarországról, anyukája pedig olasz felmenőkkel büszkélkedik, és istenien süt-főz. Nem túlzok, ha azt állítom, hogy mennyei ízeket varázsol az asztalra.

– Hoztam enni! – mutatom fel az apró kosaramat, amiben sütik sorakoznak. – Adj belőle a szüleidnek is.

– Senki sincs itthon, ma is dolgoznak. Gyere-be!

A szülei kereskedők, reggeltől estig robotolnak, szinte minden nap.

– Inkább nem, csak tedd le, és menjünk valamerre csavarogni egyet. Semmi kedvem megint a négy fal között maradni.

– Oké – kiveszi a kezemből a kosarat, és eltűnik vele. Sietve tér vissza, szájában egy sütivel, miközben bezárja a nyikorgó faajtót maga mögött.

– Megint rosszul aludtál? – kérdi.

– Ennyire látszik?

– Én mindig látom rajtad.

– Merre menjünk?

– Nézzük meg a legutóbbi harc helyszínét. Talán már meg lehet közelíteni! A Yin - Yang csoport teljesen lezárta a környéket, de szerintem már simán megnézhetjük!

– Oké.

A Yin - Yang csoport az uralkodó különleges lélekharcosaiból áll, mindazokból, akik sikeresen elvégezték az iskolát, és harcoltak már a falakon túl. A bázis egy gigantikus, zárt területen van, közel a császári palotához. Az egész kétszer akkora, mint maga a főváros, de mi, átlagos emberek, nem tudjuk, hogy összesen hányan élhetnek benne. Miután valaki sikeresen elvégzi az erőteljes kiképzés négy évét, az egész hátralévő életét a bázison belül éli le, és csak hétvégére mehet haza, akárcsak a diákok. Ez alól csupán a mesteri fokozatot megszerzők kivételek. Ez egy hatalmas ország, rengeteg lakossal, és ki tudja, hányan vannak a védelmezőink.

Mi, átlagemberek, nem tudjuk az emberiség teljes létszámát, azt csak a bázison belül tartják számon. Egy időben a dinasztia sok családot is száműzött. Ha bárki megölt egy embert, és az nem önvédelemből történt, az illetőt azonnal kitelepítették a falakon túlra, de az uralkodók azokat sem kímélték soha, akik sok gondot okoztak, randalíroztak. Ők először mind a bázisra kerülnek kihallgatásra. Az új törvény szerint összesen három fegyelmezési pont után már mindenki kiközösítésre kerül. Nem tűrik meg azokat, akik nem tisztelik a másik tulajdonát, erőszakosak, de hallottam már arról is, hogy egy embert igen rosszindulatú pletykaterjesztés miatt vittek be. Csak felségárulásért jár halálbüntetés, amelybe beletartozik a szóbeli sértegetés is. Ha a kocsmában részegen azt kiabálja valaki, hogy „halál a császárra”, sok jóra nem számíthat. Mellesleg én sem szeretem, ha rágalmazzák őt, elvégre mégiscsak a dinasztiának köszönhetjük, hogy ennyien életben maradtunk. Kína mindent megosztott a menekültekkel, és életben tartotta őket, amikor nagy volt a baj. Ezért hálásnak kellene lennie mindenkinek. Mellesleg mi Kínát már csak úgy hívjuk, hogy „a főváros”.

A száműzött embereknek, ha igaz a szóbeszéd, több csoportja is lett. A főellenségeink jelenleg, akik ellen szinte állandóan harcban állunk, a fekete sereg. Hogy pontosan hányan lehetnek, nem tudhatjuk, de furcsa módon mindig akad elég utánpótlásuk. Nagyjából fele annyian lehetnek, mint mi. Olykor aktívabbak, néha pedig hetekig, hónapokig, igen ritkán évekig nem látunk egyet sem. A legutóbbi harc során, amikor egy valahogyan bejutott a fővárosba, két ház összedőlt. Nagyon ritka, hogy bejutnak ide, sőt inkább azt mondanám, nem szoktak, és nem is akarnak egyesével betörni, csak ha valakire nagyon fáj a foguk. Erős ellenfelek.

Régen a császár parancsára a külső részeken rengeteg csapdát rejtettek el, de a harcok során a mieink is beleléptek, ezért azokat teljesen megszüntették. Csak az őrök maradtak a falakon, akik folyamatosan pásztázzák és figyelik a főváros külső részét. Ha baj közelít, dobokat kongatnak, tüzet gyújtanak, kürtöket fújnak azon a területen, ahol támadás várható. Ilyenkor az erősítésig az ott szolgálók tartják a frontvonalat. Erejüknek köszönhetően rendkívül gyorsan közlekednek. Csak egy színes fénycsík suhan el a háztetőkön.

A romokhoz érve barátom szája résnyire nyílik a csodálkozástól.

– Azt mondják, hogy holnap egy mester újjáépíti őket az erejével – mondja egy alacsony kínai férfi előttünk, a romokra mutogatva. – A lakókat addig átköltöztették.

– Szerencsére senki sem halt meg közülünk – válaszol a mellette álló.

A törmelékeket elnézve eszembe jut az elit iskola és a közeledő születésnapom. Azonnal összeszorul a gyomrom, és egy távolabbi ház sarkához rohanok, hogy kihányhassam, amit megettem ebédre. Cole hozzám lép, és barátságosan megsimogatja a hátamat.

– Ennek a gyereknek meg mi a baja?

– Ne foglalkozz velük, lehet, hogy elkaptak valami fertőzést, menjünk innen, mielőtt ránk ragad.

– Gyere, hazakísérlek – suttogja Cole, miután minden kijött belőlem, és a lábaim remegni kezdtek. Megtörlöm a számat, és a fa kulacsomért nyúlok, ami az övemre van kötözve. Amióta ennyit hányok, mindig tartok magamnál egy kevés vizet, hogy ki tudjam öblíteni a számat.

– Oké…

– Nagyon elsápadtál, vigyelek a hátamon?

– Nem kell, de ezt ne mondd el anyának.

– Jó, de úgyis látni fogja rajtad.

Csupán pár lépést teszünk a romoktól, amikor Xu és csapata fordul be a sarkon. Késő lenne elbújni vagy eliszkolni, mert azonnal észrevesznek minket. Négyfős, kigyúrt csicskáscsapata gonosz mosollyal követi őt.

– Basszus… – sziszegi Cole.

Na igen, ilyen a mi szerencsénk. Az ő képessége hónapokkal ezelőtt, novemberben ébredt fel, és elfogadta, hogy a császárt fogja szolgálni, éppen ezért már a harcos iskolába jár egy ideje. Egyébként is nagyképű és gonosz volt, de amióta odajár, még inkább fennhordja az orrát. Mondjuk ebben nincs semmi meglepő, hiszen az iskolások is büszkén lépegethetnek a fővárosban, főleg egyenruhában, bár ő most nem abban van. Világosszőke, félhosszú haját két oldalt és hátul is mindig rövidebbre vágatja, és csak a fejtetőjén lévő hosszabbat fésüli lazán hátra. Jégkék szemei és igen helyes, hegyes állú, keskeny arca van, ami sajnos túl gyakran fejez ki undort és haragot a nagyképűsége mellett, de mégis szép. Az angyalok pontosan így néznek ki a régi könyvek ábrázolásain.

Egy nagyon gazdag család sarja, akik a bázis közelében élnek, és generációk óta hűen szolgálják a császárokat. Selyemruhája sötétkék és fekete árnyalatokban pompázik, és igen drága arany- és ezüstszálú szövéssel díszítették több helyen is.

– Odanézzetek, kik vannak itt, a kis disznó és a beteges.

A haverjai nevetnek, bár ők inkább afféle unalom elleni társaság Xu számára. Nem is tudom, vannak-e egyáltalán igaz barátai, de minek is izgassam magam emiatt? Kiskora óta követők veszik körül, akik a csillogás, hírnév és arany miatt hevernek a lábai előtt. Még a legocsmányabb kéréseit is teljesítik. Hallottam már rémtörténeteket, bár nem tudom, mi igaz belőlük és mi nem. Mindenesetre már rég a falakon túl kellene élnie, ha csak a fele igaz mindannak, amit róla pletykálnak. Megfélemlítések, erőszakoskodás, kínzások. Kizárt, hogy megúszná büntetés nélkül.

– Mi az, Cole? Ma nincs leárazás a piacon a moslékok között? Zabálnod kellene, kismalac! Hozzatok enni, majd én megtömöm.

– Hagy őt békén! – kelek a védelmére, ahogy mindig, és bár Xu sokkal erősebb nálam, nem érdekel a dolog. – Csak mondom, hogy most hánytam, szerintem ne várjátok meg, hogy egy újabb adag kijöjjön belőlem. Nem akarom összepiszkítani a drága, még tiszta ruháitokat.

Xu szája gúnyosan megrándul, és közelebb lép hozzám. Egyforma magasak vagyunk, de ő sportos és enyhén izmos is. Egy finom, felemelt kézmozdulattal jelez a csapatának, hogy engedjenek tovább minket, mindvégig a szemeimbe nézve. A társaság kettéosztódik, mi pedig lassan továbbindulunk, de Cole-t az egyikük hirtelen kigáncsolja. Szegény hangosan puffan a földön, porfelhőt kavarva fel maga körül. Azonnal letérdelek, hogy segítsek neki, miközben a hangos nevetésük egyre csak fokozódik.

– Vonyíts, coca! Ví, ví! – üvölti az egyik.

Xu a hátam mögé guggol, és átkarolva a nyakamat egy dobókést szorít hozzá. Mit is mondjak… már megszoktam tőle az ilyesmit. Kiskorunk óta ez a macska-egér játék megy, és természetesen én vagyok az egér.

– Mit akarsz?

– Ez egy nagyon jó kérdés, Zion… – suttogja mézes-mázas hangon.

Másik kezével átkarolja a derekamat, jobban magához szorít, és az orrát a hajamba nyomja, hogy egy hatalmasat szippantson belőle.

– Hagyd abba! – üvölti Cole, igen hangosan, még engem is meglepve vele. Xu azonnal elenged.

– Ezt még megbánod, kis disznó!

Elsiet a helyszínről, amint hallani, hogy kíváncsiskodó járókelők közelednek. Nem hozhat szégyent a császárra és az iskolára, kicsapnák, azt pedig nem akarja megkockáztatni. Felállok és leporolom magam, majd kezet nyújtok a még mindig földön heverő barátomnak, aki el is fogadja azt.

– Szemetek. Már nagyon unom őket! – mondja.

– Ti meg miért üvöltöztök? Takarodjatok innen! – szól egy arra járó.

– Már itt sem vagyunk – sietünk el onnan.

– Nagyon megütötted magad?

– Annyira nem. A nyakad jól van?

– Semmi bajom.

– Tudod, azért furcsa vagy.

– Mert?

– Az igazi vészhelyzetekben a szemeid meg sem rezzennek, de az iskola gondolatától bezzeg elájulsz.

Másnap éjszaka belázasodom. Anya hideg borogatást tesz a homlokomra és a csuklóimra. Odakint mindeközben robbanások hangjait lehet hallani a távolban. A fekete sereg napok óta mozgolódik. Lili egy kancsó hidegvizet hoz be, és a poharamba önt belőle, amit átnyújt édesanyámnak. Semmit sem mond, de látom rajta, hogy aggódik. Pár nap alatt az állapotom még rosszabbá válik, annyira, hogy anya úgy dönt, orvost hív hozzám. Másnap reggel az öreg alaposan megvizsgál, de semmit sem talál, ami krónikus betegségre utalna. Papírcsomagolásban kiszárított és porrá zúzott gyógynövényes lázcsillapítót és hányingercsökkentőt ad anyának, aki remegő kézzel veszi át tőle. Ekkor már jól tudom, hogy szörnyen festhetek. Még négy nap a születésnapomig. Már ha megélem…

– Nem tudom, mi lehet a baja, sohasem láttam még hasonlót. Nem tudni a kiváltó okokat, a fiának egészségesnek kellene lennie a pulzusa, szemei és a szájürege alapján, de még a bőre is makulátlan! Mindenesetre azt javaslom, igya a gyógyfüves teákat naponta három alkalommal.

– Köszönöm, doktor úr.

– A fia most lesz tizenhat éves, ugye?

– Igen.

– Talán csak a stressz okozza nála ezt a felfordulást. Amint túl lesz azon a napon, minden rendbe jön, meglátja. Bár a legyengült testnek nem tesz jót az erőébredés, biztos vagyok benne, hogy minden rendben lesz.

Az öreg kínai orvos hosszú, ősz haja és szakálla, kicsit púpos háta, ám kedves és szelíd természete nagyon szerethetővé tette őt a számomra. Mindig is kedveltem. Egyszerű, de nagyszerű ember, és mindig kopottas, szürke ruhában jár-kel. Érdekli minden betege sorsa, és igen jó hírneve van a városban.

– Ha nem javulna a helyzet, mitévő legyek? – kérdi édesanyám.

– Menjen el a bázisra. Úgy tudom, van náluk egy igen tehetséges gyógyító, aki nem olyan régen ébredt fel a különleges erejével. Ő tud segíteni.

– Köszönöm.

Anya kikíséri az orvost, majd teát készít, amit lassan meg is iszogatok, de hamar kijön belőlem.

– Talán túl erős lett. Készítek egy jóval enyhébbet, kicsikém.

Arra gondolok, talán mégis számít mindaz, amit az orvos mondott. Egyszerűen túl stresszelem a dolgokat… na de ennyire? Valahogy úgy érzem legbelül, hogy nem erről szól. Valami történik velem – bennem, csak nem értem, hogy micsoda. Másnap már a víz sem maradt meg a szervezetemben. Cole is átjött, valamit motyogott, de nem tudtam rá figyelni. A füleim zúgnak, a fejem fáj, a hányinger elviselhetetlen, a szám kiszáradt. Egyértelműen haldoklom. Közben a robbanások a távoli éjszakában megduplázódnak.