Ferber Katalin

Az elrontott japán

– részlet –

KALLIGRAM

Copyright © Ferber Katalin, 2023

ISBN 978 963 468 410 7

Bevezető

Mintha mindenről megírtam volna már mindent, ami valaha nekem fontos volt. Szomorút, keserédes mindennapokat, sokak számára érthetetlen, emiatt felháborodással fogadott kritikát.

Mégsem írtam meg a legfontosabbat, a máshol-lét szépségeit. Annak határtalan kincseit, mindazt, ami engem harminc éve immár gazdagít, örömöt ad. És ez mások számára nagyrészt ismeretlen.

Egykori extravertált, zsizsegő lényem, aki egyetlen percig sem tűrte a csendet, ma már introvertált, s az extrovertáltságból mindössze annyi maradt, hogy minden kérdésre őszintén válaszolok.

Miként történt ez az alapvető változás? Hogyan tudtam belsővé tenni a környezetemben tapasztalható csendet? Miért lázadtam ez ellen sokáig?

Képes voltam-e véglegesen lemondani a zajról? Vajon tényleg megtanultam-e önmagam legbensőbb jelzéseire figyelni?

Mindez elintézhető lenne egy legyintéssel is, ja, ezek az emigránsok, idegenbe szakadtak, kárálnak, panaszkodnak, sajnáltatják magukat, jól ismerjük ám mi ezt, hallom azoktól akik otthonuktól a boltig és onnan otthonukba „utaznak”, de azt is csak akkor, ha muszáj.

A válaszok minderre remélem, hogy megtalálhatóak ebben az esszé-gyűjteményben.

Elsőként azonban hadd írjam meg ma, három évtizeddel az elmenetelem után azt, amit valójában érzek.

Reménytelen szerelem

Nagyon régóta tart. Megpróbáltam megmagyarázni magamnak, hogy semmi értelme, hisz ügyet sem vet rám, hiába bámulom őt, hiába veszem fel a legszebb ruhámat, hiába illegetem magamat előtte, nem érdeklem.

Nem tudom, ki az, akit szeret, megpróbáltam kitalálni, de mindenki gondosan titkolja előlem. Így nem is tudom, mit kellene tennem, hogy rájöjjön: ő az egyetlen igazi és utolsó lélegzetemig tartó szerelmem.

Szeretem, amikor mocskos és trágár, szeretem, ha tavasszal megrázza magát és kivirul, szeretem, amikor elszürkül az októberi esőben, még az ordítozós, hablatyolós pillanatait is szeretem.

Szeretem, amikor egy hétrét görnyedt bácsit küld nekem, aki hangosan üvölti: „ezt is eltitkolják előlünk, pedig mi mindent tudunk”, szeretem az undorító betonkolosszusait, a bronzba öntött kínjait, az esetlen és patetikus turulmadarait, szeretem szemetestül, hajléktalanostul, vagyis majdnem vakon rajongok érte.

A villamoson is szeretem, pedig gyakran bűzölög, lottyadt és kiszikkadt arcokat tesz elém, megsimogatnám mindegyiket, ha tehetném, de maradék józan eszem lefogja a kezemet. Szeretem az éjszaka közepén betépve ordítozó követeit, holott nem tudok aludni tőlük, szeretem a banális mondatait, az indulatait, az értelmetlen gyűlöletét, a szenvedélyes rombolásait.

Mondták már nekem sokan, hogy ő nem méltó hozzám. Találnom kellene egy méltóságteljeset, szépet és kifinomultat helyette. Évtizedekig kerestem olyat, nem találtam, pedig sokat tettem ezért, bizakodva és reménykedve, hogy végre megszabadulhatok ettől a nyomasztó szerelemtől. Elképzeltem, hogy egyszer meg is találom azt, aki viszontszeret, felszabadult leszek, mosolygunk majd egymásra, talán meg is merem simogatni, hiszen viszontszeret.

Nem olyan régen döbbentem rá, hogy hozzá senki sem hasonlítható. Napokig nem tudtam emiatt aludni, mert tudtam, hogy méltatlan az én odaadó szerelmemhez mindaz, amit tesz, amit nem tesz, vagy ígér, hogy megteszi. De többnyire kiderül, hogy az hazugság.

Véget kellene vetnem ennek a viszonynak, értelmetlen és egyre gyakrabban megalázó. Sok barátomtól kértem tanácsot, többségük sajnálkozva nézett rám, tekintetükben szánalom villant. Tudtam, hogy mindez az én hibám, nem tettem meg mindent azért, hogy észrevegyen, hogy felfedezzen, hogy rájöjjön, nem kell engem szégyellnie, akár büszke is lehet rám.

Elszánt barangolásaim és keresésem sokat adott, ragyogó mosollyal zúdítottam elé, félrelökte, valami „nem erre van most szükség”-féle is elhangzott, csalódott voltam, de tovább próbálkoztam.

Kitartóan keresem a módját, hogy viszontszeressen, egy kicsit már fáradt vagyok, de mindig arra gondolok, hogy sok minden van még, amit nem próbáltam ki.

Szlengeket csipegetek fel az utcán, igyekszem frissen tartani a stílusomat és mondataimat, ha hibázom, elszégyellem magamat, egy reménytelen szerelmes ezt nem teheti, hisz méltatlanná válik a viszonzásra.

Amikor még a közelében voltam, haragudtam rá, azt hittem kinevet, lenéz és semmibe vesz.

Ma már annyi év után igyekszem a közelébe férkőzni, de mindig nem tudok ott lenni, ahol ő. Ezért az örömöm és a szomorúságom is mélyebb, valahányszor újra láthatom.

Habzsolom a szavakat és a hangsúlyokat, érzem, hogy elszánt és makacs ragaszkodásom előbb vagy utóbb valamiféle érzelmet vált ki belőle.

Még tudok várni, van még néhány évem. Nem akarok lemondani egyetlen reménytelen szerelmemről, a hazámról, Magyarországról.

Ha én otthon lennék

Ha én otthon lennék, nem avatkoznék a saját belügyeimbe.

Bemennék egy boltba, mosolyognék akkor is, ha dühösen kaffog az eladó, és ránevetnék, ha a felmosóronggyal jelzi, hogy „zárunk, kérem, tíz perc múlva”.

Ha én otthon lennék, ügyintéznék, teljes nevemen mutatkoznék be, hozzátenném ehhez némi tartózkodással, hogy remélem, ez nem baj, hiszen az ember mindig rosszabbra számít.

Hiába lenne migrénje annak az ügyintézőnek, aki a sorszámomat galacsinná gyűri, és újat újat kér tőlem, én akkor is mosolyogva mondanám neki, hogy az én adómból él.

Ha én otthon megbetegednék (volt már erre példa), nem lennék türelmetlen, ideges aztán fékevesztetten dühös, hanem inkább megkérdezném az orvos asszisztensét (miközben kopogással nem zavarnám a rendelést), hogy van-e még ebben az évben némi esélyem az orvossal való találkozásra.

Ha én otthon lennék, azért mosolyognék jártamban keltemben, hogy a velem szembe jövők is érezzék: én nem haragszom magamra sem. Keresnék egy padot, ahova le tudok ülni anélkül, hogy a hajléktalanok valamelyikét megzavarnám, de valószínűleg nem találnék ilyen padot.

Elkerülném a viszonylag új, automatával vezényelt, betonból felspriccelő vizeket, inkább megszámolnám hány templom lett rendbe hozva, hány kéregető nem mer a templomlépcsőre leülni, csak biztonságos távolból szemlélni a buzgó hívek imára kész, magabiztos lépteit.

Ha én otthon lennék, együttéreznék a villamoson az elkeseredett bácsikkal és nénikkel, igyekeznék elslisszolni a kabátok és táskák között, még csak nem is súrolva senkiét, mert tudnám, hogy az csak a haragot zúdítja rám és mindenki másra.

Ha én otthon lennék, megkérdezném a Sparban, hogy miért szürke minden eladó köpenye, és miért csak akkor vehetek friss bőrös virslit, ha előző este láttak engem a tévében.

Ha én otthon lennék, nem kapcsolnám be a tévét, nem hallgatnám a rádiót, ellenben hallgatnám a barátaimat, akik mindent elmondanának nekem, beletörődéssel a hangjukban, s olykor megkockáztatva egy viccet is.

A többiekkel tartanék, egyetértenék abban is velük, hogy úgysem lehet semmit tenni, ilyen ez, és még ilyenebb lesz. Nem kérdezném meg, ki miért felelős, mert tudnám a választ: mindenkivel megtörténhet minden, érthetetlen miért, az ország sohasem volt másmilyen, miért lenne akkor most. Hagynám, hogy a barátnőm kisírja magát a vállamon, adnék neki rögtön zsepit, bár az nagyon kijózanító lenne, úgyhogy inkább várnék ezzel.

Ha vendégségbe hívnának, ott sem kérdeznék semmit, csak ámulnék a hatalmas ház helységein, elegánsan lepöccenteném magamról a kérdéseket, igyekeznék válasz nélküli válaszokat adni.

Ha én otthon lennék, bemennék a legnagyobb hírlapboltba, ott derűsen összeszámolnám a napi- és hetilapokat, a magazinokat, az ajándékcsomagoktól duzzadó ilyen-olyan havilapokat, és megállapítanám, hogy a több százból talán három van, amiben nemcsak betű találtatik, hanem értelem is.

Ha én otthon lennék, elsétálnék a Parlament előtt, hosszasan nézném az oroszlán méretes, de egyúttal szemérmes hátsóját, megszámolnám a bámészkodó turistákat, és megállapítanám, hogy az ország háza egy szemérmes hímoroszlán hátsó fertályával ékes.

A belügyeimbe azonban semmiképp sem avatkoznék bele…

Nem gondolnék a hímoroszlán hátsójára, nem érdekelne a betonrengeteg, mindegy lesz a spriccelő programozott használt víz, mindegy lesz az eladó rosszkedve, az ügyintéző migrénje, egyetlen dolog lesz csak fontos: a kérlelhetetlen közöny. Ha én otthon lennék, sokan nem értenék, miért nem érdekel mindez. Talán azért, amiért másokat sem érdekel a saját jelenük és jövőjük.

A hímoroszlán mindannyiunknak hátat fordít. A Dunát nézi, nem az úszó dinnyehéjat.

Elbitangoltunk

Utolsóként mentem el családunk élő tagjai közül. 1993. március 15-én szabadnap volt, ezért a British Airways London–Tokió járatán ünnepeltem.

Negyvenegy éves voltam, minden tekintetben kudarcoktól megtépázott, emiatt kétségbeesett menekülés volt az a nap, amikor felszálltam a repülőgépre, mely egyenesen Tokióig vitt.

A döntés, hogy véglegesen elhagyom Magyarországot, lassan érlelődött. Az utolsó lökéssorozatot a végleges elmenetelemhez szakmai és magánéleti kudarcsorozat adta.

Először a szakmairól, mert az volt nekem a legfontosabb. 1991 és 1992 között súlyos infláció volt, emiatt újságíró is voltam. Talán ez az időszak fénykora volt a sajtószabadságnak, mindaddig, amíg én egy napilap főszerkesztő-helyetteseként bele nem nyúltam egy, az Antall-kormány első jelentős korrupciós ügyletébe. A cikksorozat publikálása előtt egy editorialban harangoztam be a sorozatot, ami már nem jelenhetett meg, mert másnap reggel életemben először elbocsátottak az állásomból.

Tizenhét évig éltem Japánban, és 2011 márciusában ahelyett, hogy „szokásom szerint”, megünnepeltem volna az emigrációm évfordulóját, másodszor is emigrációra kényszerítettek a körülmények. Azóta élek Berlinben.

Senki sem reménykedett olyan sokáig, mint én. Apám családjának tagjai azonnal elmentek, amint veszélyben voltak, vagy éppen lehetőségük volt az elmenetelre. 1938, 1946, 1956, 1962, s ezek az évszámok mindenki számára azonosíthatóak a magyarországi történelmi eseményekkel. Természetesen az én emigrációm semmilyen tekintetben nem hasonlítható apám családtagjaiéhoz, de egyetlen közös talán mégis volt az elmenetelünkben. Egyikőnk sem tartotta magát alkalmasnak arra, hogy a társadalmi öntőformák valamelyikébe belelöttyintve, alkalmazkodással, idomulással és csendes beletörődéssel folytassa életét Magyarországon.

Negyvenegy évig tartó küzdelmem az el- és befogadásért kudarcot vallott. Mivel nem volt családi hátterem, mintáim, az egyetlen támaszom az a tudat volt, hogy képességeim majd elérik a környezetemben élők elismerését. Nem érték el.

Természetesen áldozatnak is tarthatnám magam, a szüleim családjainak kibékíthetetlen, egymás iránt érzett megvetése miatt, amely az én létemet megbocsáthatatlan (mert megváltoztathatatlan) bűnnek, súlyos tévedésnek tartotta. A maga módján mindenki megtorolta kudarcát, erre én voltam a lélegző, élő bizonyíték.

Családom végzetes és romboló megosztottságát talán semmi sem fejezi ki olyan erővel, mint az hogy apámék családjának minden tagja emigrált, míg anyám családjának minden tagja Magyarországon élt, és egyikőjük sem gondolt arra, hogy véglegesen elhagyja a hazáját.

Melyiket tartsam természetesnek? A valós vagy vélt fenyegetettség miatti emigrációt, vagy a lassú beletörődést a megváltozhatatlanba? Az előbbit félelemnek, az utóbbit alkalmazkodásnak is nevezhetnénk, de abban bízom, hogy e könyvből kiderül, az emigráció is alkalmazkodás, csak másféle, mint az otthonmaradóké.

Úgy sejtem azonban, hogy mindkét alkalmazkodás hűen tükrözi a kelet-európai és magyarországi társadalmi megrázkódtatásokat.

Anyám családjának tagjai, a Kovácsék és a Semmelweisek (később Szemmelveiszek, majd Szilassá egyszerűsített nevűek) tisztességes kisiparosok, tanítók, apácák voltak. Becsvágyuk a megélhetésig terjedt, lánygyereket nem tartottak igazán gyereknek, a fiaikat annál inkább, azokért érdemes volt bármit megtenni. Ők voltak a büszkeségeik. Őket kellett taníttatni, ők voltak a jövő.

A Ferbereknél ez a distinkció nem létezett. Egyrészt, mert efféle megkülönböztetés a gyerekek között nem volt, másrészt, apai nagyszüleimnek csak két fia volt. Ők, ellentétben Szilasékkal, becsvágyók voltak, szinte mindenki az iskolázottságot, a műveltséget tartotta igazi értékmegőrzőnek, a jövő mindig pénzre váltható vagyonának.

Volt példájuk, a dédnagyapám, a rabbi, aki még umlauttal írta nevét, de aztán ez is, mint oly sok minden más, elsüllyedt az iparkodó magyarosítás lázában.

A Ferberek művelt, tanult emberek voltak, azzal a meggyőződéssel felvértezve, hogy a tudás és a kellő ambíció nemcsak megvédi, de boldoggá teszi őket. Nem egyszerűen boldogulásra vágytak, hanem boldogságra. Az emigráltak igyekeztek még emigrációjukban is megvalósítani mindazt, ami a család minden tagjának a legfontosabb volt, a tudás megszerzését.

Egyetlen kivétel volt közöttük, az apám, akinek kamaszkora óta súlyos epilepsziája volt, s emiatt soha nem végzett felsőbb iskolákat, ahogy ezt akkoriban nevezték.

Ennek ellenére az emigrációban ő is boldogult, bár sohasem volt boldog. Ő azonban megbékélt ezzel, mert szülei életútja alapján megértette, hogy életben maradásához nélkülözhetetlen az óvatosság, nem fontos a tanulás, meg kell valahogy kapaszkodni az új helyszínen Amerikában, s ez bőven elegendő lesz neki. Magyarországon fontos pártkáder volt, Amerikában pedig betanított segédmunkás.

Én vagyok a családom még élő tagjai között az egyetlen, aki autonóm szemléletét, belső és külső függetlenségét elbitangolásának köszönhetően meg tudta teremteni. Másként fogalmazva, az otthon számomra nem egy ország, még csak nem is annak egyik postai irányítószáma, hanem mindaz az érték, tapasztalat, amit Magyarországon negyvenegy év alatt összegyűjtöttem. Mindezt azonban csak az elmenetelem után ismertem fel.

Nemrég azt olvastam, hogy aki a sajátján kívül más országokban is hosszabb ideig él, annak soha többé nem lehet egyetlen otthona. Az én példám azonban ezt némileg cáfolja, mert a máshol-lét számomra mindig tükör volt, ahol az addig elsajátított készségeimet tehettem mérlegre, változtathattam ezeken, bővíthettem őket. Vagy épp haszontalannak bizonyultak, s ezekre nem támaszkodhattam többé.

A körülöttem élő emberek létezésükkel, mindennapi reakcióikkal mutattak nekem tükröt, s én ma sem tudom, hogy az én tizenhét évig tartó japán tartózkodásom hasonló tükröt mutatott-e nekik.

Talán ez a máshol-lét egyik legfontosabb jellemzője az én esetemben, mert kétségtelenül én ezt a mai napig egyoldalúnak tekintem. Természetes, hogy mindig az újonnan (máshonnan) jöttnek kell alkalmazkodnia, megtanulnia a mindennapi lét fortélyait, s nem várhatja el, hogy a helyiek, vagyis a környezetében élők bármilyen mértékben hozzá alkalmazkodjanak.

Vagyis a máshol-lét egyoldalúsága, viszonzatlansága talán a legnagyobb terhe az emigrációnak.

Velem ellentétben, emigrált rokonaim nem önmagukat látták új környezetük tükrében, hanem csak a tükröt.

Mindegyikőjük megállapította hogy ez nagy és szép tükör. Kicsit irigykedve vette tudomásul, hogy az új környezetében élők jobban mutatnak ebben a tükörben, mint ő. Ezért igyekezett olyan vagy majdnem olyan lenni, mint ők. Ennek oka a menekülésük volt, a sérelmeik okozta, soha nem múló keserűségük és fájdalmuk, vagyis egykori otthonuk elutasítása. E tekintetben azonosulni tudtam velük.

Családtagjaim gyűlölték Magyarországot és hazai önmagukat. Egyrészt azért, mert többségüket ott meg akarták semmisíteni, másrészt, mert e gyűlölet megkönnyítette nekik a beilleszkedést új környezetükbe. Feltételek nélküli azonosulás volt ez, mert menekültek voltak, s bármit megtettek annak érdekében, hogy megkapaszkodjanak az új környezetükben. Nem volt könnyű, s ezen a korábban menekült rokonok sem tudtak változtatni. Hiába volt tehát a hála, a teljes alkalmazkodás, apám öccsét kivéve, mindenki, saját felnőtt személyiségét amennyire tudta, elfojtotta, s ami maradt, az állandó hiányérzet volt, amin csak a tárgyi világ egy-egy darabjának megszerzése segített.

Igyekeztek gyarapodni, mert ez fontos bizonyítéka volt annak, hogy valóban új életet kezdtek.

Mindez azért volt, mert be kellett bizonyítani önmaguknak és a környezetben élőknek, hogy számukra az igazi otthon (a „haza”) többé nem lehet Magyarország. Ezt az országot minden tekintetben el kellett felejteniük, mert egykori otthonuk csak a kudarcaikra emlékeztette őket. Apámnak ugyan némi nehézsége támadt Amerikában, mert menekültstátusza ellenére az FBI többször kihallgatta. Magyarországon vezető beosztású pártkáder volt, és amikor megérkezett 1957 elején Detroitba, minden magyar ismerősének hosszasan dicsérte a hazai kommunista rendszert. Apám súlyos szerepzavara jól példázta a meghasonlást: későbbi elbeszélései során azt állította, hogy ő a zsidóüldözés elől menekült el 1956 telén az országból, de ebben az amerikai hatóságok korántsem voltak biztosak. Végül egy, a harmincas évek végén emigrált dúsgazdag rokona vállalt megbízhatóságáért garanciát, így maradhatott Amerikában.

A család minden emigráns tagja szakított Magyarországgal. A fantomfájdalmaik, vagyis a honvágyuk érzéstelenítése gyorsan lezajlott, mert a gyűlölt otthon, ahol félt mindegyikőjük valamitől, emigrációjuk után szánalmas, lenézett hellyé vált. Megvetették azokat, akik Magyarországon maradtak, de az indoklásuk meglehetősen gyenge lábakon állt. Nekik a Magyarországról érkezettek mindegyike „agymosott”, „vörös”, „elbutított” kommunista volt, köztük én is. Szegényes és kopott öltözékemmel, furcsa kérdéseimmel élő bizonyítéka voltam a vasfüggöny mögötti lét elviselhetetlenségének.

Nem kellett többé nekik az anyanyelvük sem. Baráti körük kizárólag kelet-európai zsidó emigránsokból állt, s csupán a munkahelyükön kellett elviselniük a sokadik generációs „amerikaiakat”.

Hálásak voltak Amerikának, hogy ott boldogulhattak. A maguk módján amerikaiabbak voltak az amerikaiaknál. Mindent idealizáltak, soha egyetlen kritikus mondat nem hangzott el tőlük Amerikával kapcsolatban, de életük végéig egyikőjük sem értett sokat mindabból, ami új otthonukban zajlott. A hitközségben bőkezűen adakoztak Izraelnek, de saját kelet-európai zsidó emigráns társaságukon kívül, nem kötöttek kapcsolatokat.

Mindez persze a jövő, vagyis a gyerekeik érdekében történt, hiszen ők már igazi amerikaiak lesznek, mondták lelkesen a családi összejöveteleken. A gyerekek nem tanultak meg magyarul, hiszen ez felesleges volt, mindegyikőjük egyetemet végzett, és a Ferber család emigráns tagjai elégedettek lehettek.

Hazát, nyelvet és személyiséget váltottak apám rokonai, s úgy sejtem, apám is. A család Amerikában élő tagjai nem tudták elfogadni, hogy én nem Amerikába mentem (apámat idézve, menekültem), hanem egy számukra furcsa és érthetetlen idegen országba, Japánba. Egyetlen pillanatig sem titkolták, hogy a japánokat alacsonyabb rendűnek tartják önmaguknál, miközben ugyanabban a mondatban dicsőítették az emberek közötti egyenlőséget. Bár többször voltam Kanadában és az USA-ban, soha nem tudtam volna elképzelni az életemet Észak-Amerikában.

Szabadságérzetem ugyanis, ellentétben apámmal és a többi rokonommal, nem a tárgyi világtól függött, ezért nem akartam soha Amerikába emigrálni.

Vagyis, apám családtagjaival ellentétben, nem a „nyugati szabad világban” kerestem boldogulást, és ebben döntő szerepe volt apámnak és a többi Amerikában élő rokonomnak.

Tőlük tanultam meg ugyanis mindazt, amit el kellett kerülnöm. Nekik köszönhetően ismertem fel, hogy nem az a legfontosabb – és úgy vélem, hogy ez sokakra igaz, nemcsak a családtagjaimra és rám –, hogy ki hova emigrál, hanem az, hogy mit képes lerombolni, vagy megteremteni az emigrációja éveiben.

Így ez az írás sem a budapesti életemről, a tokiói környezetemről, valamint az utolsó évtized berlini „érdekességeiről” szól, sokkal inkább arról, hogy miként sikeres (vagy sikertelen) az otthoni szemlélet, értékrend egy egészen más világban, az emigráció színhelyén.

Nem lenne mindez érthető a kérdés nélkül, hogy van-e értelme „emigrációnak” nevezni a más környezetben folytatott életet? Vajon nem tévedés-e, vagy tisztázatlan fogalmak következménye az, hogy a más környezetben az otthoni, vagyis elhagyott színhely mércéit akarjuk alkalmazni? Régóta ismerek egy embert, aki emigrációja helyén évtizedekig minden nap a magyarországi szokásokat és szemléletet kérte számon a helybeliektől. Gyakran járt haza, s a megrázó látvány számomra az volt, hogy eredeti otthonában családtagjaitól folyamatosan az emigrációja színhelyének szokásait és értékrendjét kérte számon. Természetesen egyik helyen sem érezte többé otthon magát, s anélkül, hogy valaha ráébredt volna, véglegesen elvesztette az otthonát, vagyis saját magát. Felesleges identitást emlegetni, mert az a legszemélyesebb érzés, így az emigránsok nem feltétlenül megfogalmazott identitás alapján érzik magukat jól, vagy kevésbé jól új környezetükben, sokkal inkább annak alapján, amit sikerül megteremteniük.

Gyakran voltam hosszabb vagy rövidebb ideig Észak-Amerikában, és soha egyetlen emberrel sem találkoztam, aki ha külföldön élt hosszabb ideig, hiányolta volna mindazt, amit maga mögött hagyott. Akikkel én találkoztam, azok alkalmazkodtak a másféle környezethez, szokásokhoz, s úgy tértek vissza otthonukba, mintha nem történt volna velük más, mint egy hosszúra nyúlt és érdekes utazás.

Az is lehet, de ebben ma, csaknem három évtized emigráns lét után sem vagyok biztos, hogy Kelet-Európa az a mikrovilág, ahonnan elmenve, csak az otthonmaradottak tartják emigrációnak azt, ha valaki más országba költözik. Ez ugyanis azokban, akik sohasem éltek hosszabb ideig más országban, rossz érzéseket kelt.

Az elmenetelt emiatt sokan vereségnek, kudarcnak tartják (ezzel én is küzdöttem néhány évig, már a másik országban, ahol éltem), s így válhat az elmenetel szégyenteljessé, vagyis kudarccá. Érthető persze, hogy az évtizedekig elzárt kelet-európai országokban élők nem tanulhatták meg, nem szokhatták meg a más (elsősorban nyugati) országokban zajló mindennapi élet realitásait, így vagy démonizálták a nyugatra disszidált embereket, vagy idealizálták döntésüket.

Nekem többször is alkalmam volt (az emigrációm előtt) néhány hónapig belekóstolni a nyugati életbe, ezért az emigrációm első hetében csak az ismeretlentől való félelem maradt, de ez távol állt a démonizálástól vagy az idealizálástól.

Ami a személyes döntésemet illeti, mármint azt, hogy elhagyom Magyarországot, az tette véglegessé, hogy nem akartam áldozattá válni itt, mert tudtam hogy alkalmatlan vagyok az áldozati szerepre. Nem akartam amiatt szenvedni, küzdeni, amit nem tudtam befolyásolni, jelesül a származásomat, a családtagjaim teljes politikai és egzisztenciális kudarcsorozatát. Beláttam, hogy a rajtam kívülálló (vagyis múltbeli) események sokféleképpen tették áldozattá minden családtagomat.

Ezt nem tudtam vállalni.

Csak úgy tudtam véglegesen megszabadulni a családom múltbeli terheitől, hogy hátat fordítottam ennek. Japánban nem számítottak a nagyszüleim, érdektelen volt apám disszidálása, és tizenhét évig, amíg ott éltem és dolgoztam, soha senkit sem érdekelt a származásom. Külföldi (japánul idegen) voltam Japánban, ez volt a legfontosabb. A helyieknek is és nekem is, természetesen másféle előjelekkel. Én megkönnyebbültem, hogy magam mögött hagyhattam a megváltoztathatatlan „eredetemet”, a helybeliek pedig egyszerűen a többi idegenhez, vagyis a külföldiekhez soroltak. Nekem tehát könnyebbséget jelentett idegennek lenni (végre), a környezetemben élőknek pedig az idegenek egyikét testesítettem meg, ami, megismervén az ország múltját, számomra érthető és elfogadható volt. Valószínűleg tizenhét évig senki sem tudta a helybeliek közül, hogy nekem szellemi és érzelmi menedéket jelentett távol lenni mindattól, ami negyvenegy éves koromig értelmetlen konfliktusokra és hiábavaló, mert sikertelen harcokra kényszerített.

Sohasem voltam és ma sem vagyok Japán szakértője. Bár sok mindent megtanultam ottlétem alatt, nem tartoztam a japán-szakot végzettek népes táborához. Ennek azért volt jelentősége, mert az egyetemi körökben ők voltak a legtöbben, de én nem tartoztam ehhez a csoporthoz sem, mert kelet-európaiként számukra is idegen maradtam.

Jó volt ez így, mert sokszoros tükörben láthattam közvetlen környezetemet, rengeteget tanulhattam a helyiektől és az ott élő (többségében) nyugati kollégáktól és ismerősöktől. Az utóbbiaknak köszönhetem, hogy bepillantást nyerhettem az amerikai akadémiai életbe, a japán szakosok oktatásába, s megérthettem azt is, hogy kevesen voltak azok, akik a világ bármely más részét ismerték volna, hiszen Japán-specialistáknak vallották magukat.

Hosszú ideig tartott amíg megértettem, hogy a hátterem, képzettségem nem hátrány, ahogy azt nyugati kollégáim sulykolták, hanem előny, csaknem kiváltságos helyzet megteremtője számomra.

A magyarországi és a kelet-európai egypártrendszerek évtizedekig tartó gyakorlata nagyon sokat segített abban, hogy megértsem a japán rendszer egészének működését.

Sikeres volt-e az emigrációm, ami ma is tart?

Autonómiám, szabadság-élményem megteremtése szempontjából feltétlenül az volt.

Amit azonban nem sikerült megteremtenem, az a visszacsatolás, mert évekig abban bíztam, hogy tudásomat majd hazavihetem Magyarországra. Hiszen az lett volna az igazi siker. Sok évig tartott, amíg beláttam, hogy még a japán tudással dúsított személyiségem sem elfogadható Magyarországon, így ebbe beletörődtem.

Forgassa az érdeklődő, úgy ezt a kötetet, hogy ne feledje, ezek az írások is az egykori otthonomban élőkhöz szólnak… … …

Tartalom

Bevezető

Reménytelen szerelem

Ha én otthon lennék

Elbitangoltunk

Amit ott(hon) hagytam s mégis magammal vittem

Az Eötvös utca huszonöt B

A gangon

Az a január

Szófia utca

A Hajós utca

A zirci Deák Ferenc utca

Japánban

A megérkezés

Az első barátság Japánban

Egy kavics

Az asztal

Buddhista keresztapa

A család

Az igazi család

Tesók

Indulat

Mindennapok Japánban

Egy fotóról

Hamamacu

Szótlanul

Dr. Szaké

Hangversenyen

A munka

Gyűrt

Egy sors

Tanszéki értekezlet

Mentoraim

Egykori otthonomban, Budapesten

Gabi néni

Edit néni

Japánban

Hara tanár úr

Életem egyetlen japán mentora

A hely szelleme, másként

A nagyszerű munkahelyem

Könyörtelen, de eredményes

Okinava

Ők kilencen

Az üvegcse

Régi ügy

Egy huszadik századi történet

Hivatalos út

A befejezés

Berlin és Budapest

A berlini mindennapok

A hang

Jessica

Egy varázsló

Mihi

Valami más…

Nara

Szerelem

Ság-ség, suk-sük

Birodalmak…

Az a ház

Végszó

Hol kellene élnünk?

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő: Mészáros Sándor
Olvasószerkesztő: Rácz Ágnes Éda
Borító: Hrapka Tibor
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 401 7

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Source Sans Pro
SIL Open Font Licence