© N. Nagy Zoltán, 2026

© Gabo Könyvkiadó

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Müller Péter

Tördelés: Baseline Stúdió

Korrektor: Kütsön Nikolett

ISBN 978-615-110-191-9

www.gabo.hu

www.facebook.com/GABOKIADO

www.instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Richárdnak

Felsőpetény külterület, 1984. augusztus 25.

– Szedd össze! – mordult az apja, és rávillantotta kegyetlen, savószínű szemét.

A fiú összerezzent.

Azt hitte, ma nem kell megtennie.

Elvégre a mai nap különlegesnek számított.

Letaposott talajú, gyér fűvel benőtt tisztáson álltak az erdő szélén. A falu szélső házainak kéményéből ömlött a füst. A nehéz, orrfacsaró bűz megtöltötte a tüdőt és fekete foltokkal kente össze a szürke eget.

– Nem hallottad, mit mondtam? – csattant fel az apja, és közelebb lépett. A fiú érezte a pálinkaszagot a levegőben.

Az apja türelmetlenségét érezve, a kutyák vadul felugattak és hörögve nekifeszültek a nyakukra vetett láncoknak. A korcsok közül a koromszínű szája habzani kezdett, a másik kettő pedig nyálát csorgatva vicsorgott.

A fiú tudta, hogy a három jószág nem magától lett könyörtelen, vérre szomjazó gyilkos vadállat. Az apja szisztematikusan kiirtott belőlük minden jóságot. Kölyökkoruk óta rendszeresen verte, éheztette őket, amíg elfajzott, vicsorgó teremtményekké váltak, akiket csak a pusztítás érdekelt.

A fiú látta a faluban, hogy mások játszanak, sétálnak a kutyáikkal, és egyszer azt is hallotta, hogy amikor Szűcs Katit beesett a patakba, a labradorja húzta ki onnan.

Náluk máshogy volt.

Egyszer közel ment a rozsdás vaslemezek mögött lihegő, kaparó állatokhoz, de a villogó, gonosz szemektől és a dühödt morgástól megijedt. Amikor pedig az egyik nekiugrott a ketrec falának, halálfélelem lett rajta úrrá és hanyatt-homlok menekülni kezdett, de pechjére nekirohant apjának.

A verés mellett az apja példásan megbüntette.

Azóta neki kellett összeszednie a kutyaszart.

– Lódulj már! – üvöltötte az apja az arcába. A fiú érezte, ahogy ráfröccsennek a nyálcseppek.

Tétován körbenézett.

Ma volt a nagy nap.

A különleges esemény, amire az apja – ahogy ő fogalmazott röhögve – „kiképezte a dögöket”.

Az apja a mezőn egy méter magas deszkákból és lécekből kerítéseket emelt, amelyek között utakat alakított ki. Ezeken a kutyák eljuthattak a labirintus közepére, ahová egy megsebzett nyulat fektetett.

A kutyák nyüszíteni kezdtek, amikor megérezték a vér szagát, a legnagyobb, a koromfekete korcs pedig maga alá ürített izgalmában.

A fiú nem akarta összeszedni.

Elég sokan voltak kíváncsiak a kutyák futására.

Az apja rosszarcú haverjai a kocsmából, néhány szomszéd, a kövér férfi a vegyesboltból, és izgatott gyerekek gyülekeztek a tisztás körül. Még Jani is ott volt, a legjobb barátja az iskolából. A fiú látta, hogy intett neki, amikor megérkezett.

Oldalra pillantott, hogy segítséget kérjen.

Az anyja egy hordozható tábori széken ült és közönyös arccal cigarettázott. Nem nézett a fiúra, pedig a fiú megesküdött volna rá, hogy tudta, hogy nézi. De nem fordult felé, tekintetét mereven a labirintus közepére szegezte. Mögötte a nővére állt. A lány értetlenül meredt a fiúra. Tekintete zavaros volt. Mintha azt üzente volna, hogy ha jót akar, nem ellenkezik tovább, és megmozdul.

A fiú egy pillanatra elrévedt. Egy normális világban nem kellene kutyaszart szednie. Közösen ebédelhetne a nővérével, Janival kezdené a második osztályt, nem kellene félni.

Az ütés váratlanul érte.

Ahogy a földre esett, szédülni kezdett, a füle zúgott.

– Ne mondjam többet! – ordította az apja.

A kutyák veszettül ugattak, a láncaik ismét megfeszültek a rúdon, ahova ki voltak kötve.

A fiút elöntötte a szégyen. Máskor is verték már meg, de nem ennyi ember előtt.

Dühös lett.

Miért szégyeníti meg az apja?

Miért nem viselkedik soha normálisan?

Amióta emlékszik, csak az ökle és gonosz szavai jutottak neki.

Hirtelen idősnek érezte magát.

Elkeseredetten térdelt fel.

– Maradjatok! – kiabált az apja az emberek felé. – Ne menjetek el!

Körülöttük már nem voltak annyian.

A fiú érzékelte, hogy a kíváncsiskodók nagy része távozóban van. Hallotta, ahogy néhányan arról beszélnek, hogy az alkoholista szomszéd megint veri a gyereket.

– Menjetek akkor! – köpte az apja a szavakat. – Rohadjatok meg!

Gyűlölettől izzó tekintettel nézett a fiúra.

– Ezért megfizetsz, te kis patkány!

A fiú életében először megpróbált védekezni, de az apja félreütötte felemelt kezeit, és inas karjával szorítani kezdte.

Hirtelen szél támadt, és esőcseppek vágtak a fiú arcába.

A kutyák vérben forgó szemekkel, nyáladzva, hörögve rángatták a láncaikat.

Az apja felemelte, magához szorította és elindult vele, miközben mintha maga is ugatna, káromkodott.

A fiú szédülni kezdett, elbódította az apjából áradó izzadságszaggal keveredett alkoholbűz. Azt is alig érzékelte, ahogy a földre dobják, és a láncok a testére fonódnak.

Amikor feleszmélt, nem bírt megmozdulni. Összekötözve feküdt, de nem volt egyedül. Mintha lett volna mellette valaki.

Nehézkesen jobbra fordult, és nyöszörögni kezdett, ahogy belenézett a halott szemekbe.

A nyúl.

Ne…

A labirintus közepén feküdt.

Ahogy a rémület bekúszott a bőre alá és rágni kezdte a szívét, elsírta magát.

Ekkor hallotta meg a hangokat.

A mező egyik szélén már csak az apja állt, a kutyákat eloldozta a rúdtól, és a vaslánc végét a kezében tartva azt kiabálta, hogy majd megtanulja. Az állatok felborzolt szőrrel, eltorzult pofával, vicsorogva kaparták a földet.

A fiú látta, hogy az anyja elkullog halottsápadt nővére mellől, aki mögött egy kisebb farakás mögött Jani guggolt halálra váltan.

Az apja gúnyosan felröhögött, néhány részeg haverja ordított valamit a labirintus másik oldaláról.

Az erdőből hideg szél csapott ki, a fák recsegtek a szürke ég alatt.

Mintha a fogát csikorgatta volna valami rém.

A kutyák túlvilági hangon felvonyítottak és ugatni kezdtek.

A fiút hirtelen nyugalom szállta meg. Tudata kitisztult, ujjai ökölbe szorultak.

Világosan látta, mit kell tennie.

Bosszút kell állnia.

Meg kell ölnie az apját, és mindenki mást, aki olyan, mint ő.

Csak előbb ki kell innen szabadulnia.

Az apja elengedte a láncot.

A kutyák sátáni üvöltéssel rohantak be a labirintusba.

I. RÉSZ

REND

Én nem ilyennek képzeltem a rendet.

Pedig hát engemet

sokszor nem is tudtam, hogy miért, vertek,

mint apró gyermeket,

ki ugrott volna egy jó szóra nyomban.

Én tudtam – messze anyám, rokonom van,

ezek idegenek.

József Attila: Levegőt!

(részlet)

Budapest, XII. kerület, 2024. november 04. 07:13

Gálfi Csaba rendőr alezredes merev arccal nézte a szürke gránitból kifaragott síremléket. A Farkasréti temető egy eldugott parcellájában állt és hagyta, hogy a finoman szemerkélő eső áztassa az arcát. Az egyszemélyes sír meglehetősen elhanyagolt volt, széleit ágaskodó, tüskés gyomnövény verte fel, a fedőlap közepén pedig repedés futott végig.

Gálfi nehezen talált ide. Többször elvétette az utat a sírkövek és síremlékek sűrű útvesztőjében, és néha elő kellett vennie a bejáratnál kapott térképet is. A sír a temető elhagyatottabb részén, földúton megközelíthető, bozótos területen helyezkedett el néhány hatalmas tölgyfa árnyékában, melyek néma őrökként meredtek a lábaiknál szétszórt csontvázaknak tűnő sírkövekre.

Ahogy az apró cseppek nyirkos szellemujjakként doboltak az arcán, elgondolkozva nézte a sötétre ázott fejfát, amelyre három csillagot is véstek.

Örökre bezárva, de szívünkben élve.

Alatta kisebb betűkkel:

József Attila: A város peremén 7, 5–6

A felső felirat mostanra megkopott, a betűk szélei néhány helyen hiányoztak, a második szó töredezettebb is volt a többinél. Alul a fejfa kiszélesedett, a gránitot úgy faragták meg, hogy azt a látszatot keltette, mintha téglákon állna.

Gálfi tekintete feljebb rebbent.

Törőcsik Zsolt.

Meghalt 2014-ben.

Mélyet sóhajtott.

Biztos volt benne, hogy Zsolt örülne, ha tudná, hogy a születési éve nem szerepel a sírján. Az is egykori kollégája furcsaságai közé tartozott, hogy nem szerette, ha felhívták a figyelmet a korára. Egy alkalommal sajtos pogácsával teli szájjal azt mondta, hogy annak, aki legközelebb megkérdezi, hány éves, eltöri a lábát. Gálfi akkor csak nevetett, de pár nappal később egy vascső esett az egyik járőr sípcsontjára a félhomályos alagsorban.

Sosem lehetett tudni, hányadán állt az ember Zsolttal.

Egyszerre volt hűséges barát és veszélyes ellenfél, komoly nyomozó és sértődött gyerek. Ráadásul imádta a rejtvényeket, a titkokat, a több jelentésű verseket, különösen József Attila költészetét, és szinte mindenből valamilyen feladványt gyártott.

A levegő hirtelen lehűlt, és Gálfi kitörölte a szeme sarkából az összegyűlt nedvességet.

Törőcsik Zsolt tíz évvel ezelőtt fejbe lőtte magát a szolgálati fegyverével egy kihallgatás után a rendőrség épületében.

Legalábbis ezt hitték a boncolásig.

Akkor viszont kiderült, hogy valójában gyilkosság történt.

Törőcsik Zsolt koponyájában ugyanis két golyót találtak. Az egyik a saját fegyveréből, a másik egy idegen fegyverből származott.

Sem elkövetőt, sem másik fegyvert nem találtak, a kihallgatószoba belülről kulcsra volt zárva.

Az utolsó ember, aki beszélt Törőcsik Zsolttal, Gálfi volt. Odaintett neki, hogy mindjárt jön, csak kikíséri azt a személyt, akit kihallgattak.

A bőrdzseki lassan átnedvesedett, de az alezredes még mindig nem mozdult. Nem tudta eldönteni, hogy a hideg vagy a sok egy helyben állás miatt kezdett fájni a térde, de gyanította, hogy inkább az ötvenkilenc évéhez van köze. Óvatosan leguggolt, de még így is felnyögött közben egyszer, és megfogta a sír szélét.

A nyomozók között kevés igazi barátság született. A rendőrök bajtársak voltak inkább, akik bárhova kerültek a szervezeti átalakítások miatt, a munkában mindenhol számíthattak egymásra.

Gálfi ennek ellenére úgy érezte, Zsolt a maga különc módján a barátja volt.

Az alezredes másfél hónappal ezelőtt nyugdíjazás előtt állt, de az utolsó ügye után felajánlották neki, hogy az ORFK-n belül vezessen egy újonnan létrejött alosztályt, ami megoldatlan, régi ügyekkel foglalkozik. Bár a Nemzeti Nyomozó Irodán belül volt már egy döglött ügyeket vizsgáló szervezeti egység, Gálfit biztosították, hogy az új osztály más ügyeket nyomoz majd. Kisebb jelentőségű, kevésbé ismert ügyeket, amelyekben évek óta nem sikerült eredményt felmutatni.

Az alezredes nagy levegőt vett, ujjaival végigsimította a fedőlap érdes, ázott felületét, és bólintott egyet.

Barátom.

Mire visszaért a temető bejáratához, kabátja és nadrágja szinte teljesen átnedvesedett. A sírok között kevesen voltak, a temető különös szobrokkal teli, furcsa síremlékei, az oszlopok és a fejfák végeláthatatlan serege némán kísérte a bejáratig.

A nő a temető főbejáratánál álló Griff-szobor előtt várta.

Farmert, fehér pólót és a november ellenére csak rendőrségi mellényt viselt, hosszú haját tarkóján összefogta. Csatlakozott Gálfihoz, és egy ideig szótlanul lépkedtek egymás mellett az esőben. Az alezredes nem tudta nem észrevenni, hogy a nő alig láthatóan még mindig sántít. Egy elkövető néhány héttel korábban combon szúrta, és meg kellett műteni, de mostanra a gyógytorna megtette a hatását, és aki nem ismerte, annak fel sem tűnt az enyhe bicegés.

– Honnan tudtad, hogy itt leszek? – kérdezte Gálfi, miután kiértek a temető kapuján.

– Megérzés.

– Hmm.

Egy darabig álltak az esőben. Az alezredes megvárta, amíg a nő megkérdezi.

– Milyen a sír?

– Nem láttad még?

– Csak a szoborig bírok eljönni.

– Idővel jobb lesz.

– Ha maga mondja.

Gálfi hunyorított.

– Lehetne jobb állapotban is – mondta aztán, visszautalva a sírra.

– Anyámat nem érdekli. – Törőcsik Dóra a földet nézte. – Nem fogja rendben tartani.

– Lehet, neked kellene.

– Idővel talán.

Gálfi elmosolyodott. Elővett egy cigarettát, a szájába tette, de nem gyújtotta meg.

Törőcsik Dóra Törőcsik Zsolt lánya volt. Pár hónappal ezelőtt még egy osztályon teljesítettek szolgálatot, de most beosztottja volt az új alosztályon.

– Szóval? – kérdezte a nő mélyet lélegezve. Szája széle enyhén remegett.

Gálfi szinte érezte az érzelmi vihart, ami Törőcsikből áradt.

Ismerte, átélte, szenvedte évek óta.

A saját halottja jutott eszébe.

A saját halott felesége.

– Mit gondol? – suttogta Törőcsik feszülten.

Amire készültek, nem volt szabályos.

Nem tette lehetővé törvény vagy működési szabályzat.

Gálfi tudta, hogy egyetlen parancsnok sem támogatná.

Mégis meg kellett tenni.

Budapest, XIII. kerület, 2024. november 04. 08:22

Az új alosztály az ORFK Teve utcai épületében kapott helyet. A Bűnügyi Főigazgatóság egyik használaton kívüli irodáját kapták meg a harmadik emeleten a folyosó végén. Az ablaktalan helyiségben korábban nagyobb méretű fénymásoló berendezéseket tároltak, amelyeket bárki igénybe vehetett, ha még voltak papíralapú ügyei, amelyekből másolatra volt szüksége. Az alosztály létrejöttével a gépeket – egy kivételével – kipakolták, a helyükre pedig betettek négy íróasztalt.

Az egyik mögött két méter magas, ötven év körüli férfi ült szürke ingben. Ritkás, szőke haja a fejére tapadt, háta pedig egészen meggörnyedt, ahogy az előtte álló monitort nézte. Tekintetét akkor sem vette el a képernyőről, amikor Gálfi és Törőcsik belépett.

– Ma sincs semmi – mondta végül néhány másodperc múlva, és üdvözölte a másik kettőt.

– Biztos voltam benne. – Törőcsik becsukta az iroda ajtaját, és a hátsó falra szerelt hatalmas, fehér táblához lépett, amely teljesen üres volt. – Felírjam, hogy basszák meg?

– Megnéztél mindent, Géza? – biccentett Gálfi rezzenéstelen arccal, és leült az egyik asztalhoz. Nem szerette, hogy nincs ablak. Egy idő után úgy érezte, a levegőtlen helyiség falain nyomasztó sötétség szivárog át.

– E-mail, belső levelezés, Robotzsaru. Reggel nyolc óta itt vagyok, a telefon sem csörgött.

Gálfi bólintott. Az alosztály harmadik tagját Szász Gézának hívták, korábban – Gálfihoz és Törőcsikhez hasonlóan – a Pest Vármegyei Életvédelmi Osztályon szolgált ő is, régi harcostársak voltak. Amikor szeptember végén az utolsó ügy által keltett hullámok nyomán elkezdődött a szokásos belső rendőrségi tisztogatás, amit a felsővezetés csak „átszervezésnek” nevezett, az alezredes őt is átcsábította magukhoz.

– Baj lesz ebből, Jég – húzta el a száját Szász Géza. – Négy hete nincs ügyünk.

Gálfi arca rezzenéstelen maradt.

– Egyszer én is megtudom, miért hívják így? – szólt közbe Törőcsik.

Az alezredes elővett egy cigarettát a zsebéből, és a szája sarkába dugta.

– Tegnap felhívott a főkapitány helyettese, hogy ma küldenek majd valakit, aki megnézi, hogy mit csinálunk – mondta végül rezignáltan, de közben gondolatai szélsebesen száguldottak.

– Miért nem kérnek jelentést?

– Mert nem bíznak bennünk.

– Dehát a főkapitány saját ötlete volt ez az osztály.

– Másfél hónappal ezelőtt – bólintott Gálfi. – Te is tudod, hogy milyen gyorsan változnak a dolgok. Eredmény kell, mielőtt valaki kitalálja, hogy a főkapitány hibázott velünk.

– Nem mi tehetünk róla, hogy kurvára senki nem keres minket.

– Ezzel már nem foglalkoznak. – Szász Géza felállt és kinyújtózott. – Egyébként nekem is hiányzik, hogy csináljunk valami értelmeset.

Gálfi áttolta a szája másik sarkába a cigarettát.

Itt volt az ideje, hogy elkezdjék végre.

Biztos volt benne, hogy Laura is egyetértene.

Így is túl sokáig vártak.

– Van egy ügy, aminek az iratai véletlenül nálam maradtak – kezdte, majd felállt, és a műanyag táblához ment. Látta, hogy Törőcsik arca kipirosodik. – Szerintem érdemes lenne vetni rá egy pillantást.

– Azt olvastam a működési szabályzatban, hogy felkérésre dolgozunk – vetette közbe Szász Géza, de az alezredes érzékelte a testbeszédén, hogy őt is érdekli a dolog.

– Nem hivatalosan ma reggel felkértek.

A magas rendőr mosolyogva széttárta a karját, és visszaült a helyére.

– Miről van szó?

– Törőcsik Zsoltról.

A szavak némán hullottak az egyetlen pillanat alatt megsűrűsödő csendbe. Szász Géza szemei elkerekedtek, néhány másodpercig meredten bámult Gálfira, aztán értetlenül Törőcsikre pillantott, majd miután megértette, behunyta a szemét, és nagyot sóhajtott.

– Már megbeszéltétek, ugye? – kérdezte végül halkan.

Gálfi biccentett. Az arca nem mutatott érzelmet, de nagyon szerette volna, ha Szász Géza is velük lett volna.

– Oké – mondta Szász. – Vegyük sorra. Rendőr halála ügyében a nyomozó ügyészségnek kellene nyomozni.

– Tíz éve nem csinálnak semmit – suttogta Törőcsik maga elé meredve.

– A Be. 32. szakasza szerint nem nyomozhatod azt az ügyet, amelyben tanú voltál, vagy amelyben például nyilvánvalóan elfogult vagy, mert a hozzátartozód érintett.

Az alezredes megint biccentett, de nem mondott semmit. Érezte, ahogy a feszültség egyre jobban átjárja. Hirtelen élőnek érezte magát.

– Ha jól tudom – folytatta Szász Géza lassan –, téged kihallgattak tanúként, Dóra pedig közeli hozzátartozó.

Gálfi harmadjára is biccentett, érezte, ahogy a szeme sarkában könnycseppbe gyűlik a nedvesség.

– Ez szabályzat- és törvényellenes.

Az alezredes megtörölte a szemét, kivette a cigarettát a szájából, a sarokban lévő szemetesbe dobta, aztán az íróasztalához sétált, és kiemelt a felső fiókból egy elsárgult borítójú régi iratköteget.

– Mindjárt adok egy-egy példányt mindenkinek. Olvassátok majd át alaposan.

– Nem ment át, amit mondtam? – kérdezte Szász Géza meghökkenve.

– Nem tűnik úgy, mintha el akarnál rohanni, hogy jelentsd a Bűnügyi Igazgatónak.

A magas rendőr megint behunyta a szemét.

– Ezért kurvára megüthetjük a bokánkat.

– Majd bekötjük.

Szász Géza szemhéjai felpattantak, az alezredesre nézett, megrázta a fejét, aztán nagyon lassan elvigyorodott. A feszültség pillanatok alatt felszívódott.

– Ha bármi bajom lesz ebből, te mondod el Juditnak – mondta aztán nevetve.

– Judit? – kérdezte Törőcsik értetlenül.

– A felesége – mondta Gálfi derűs tekintettel. – De még sosem látta senki.

A türelmetlen kopogás darabokra törte a jókedvet. Szótlanul néztek egymásra, az elmúlt négy hétben egyetlenegyszer sem kopogott be senki, sőt, nem is járt erre senki. A folyosó többi részén a közrendvédelmi osztályok kaptak helyet, amelyek beosztottjai feléjük sem néztek.

Gálfinak eszébe jutott a főkapitány helyettesének levele az ellenőrzésről, és baljós előérzete támadt. Mintha a falakon túl tényleg a sötétség készülődött volna.

Gyors mozdulattal visszadobta a fiókba az aktát, és kiáltani akart, hogy be lehet jönni, de az ajtó addigra feltárult.

Kopasz, középkorú férfi lépett be az irodába, és diszkréten becsukta maga mögött az ajtót. Barna zakót és lila nyakkendőt viselt. Arca gyűrött volt, mint egy használt zsebkendő. Kezében egy fekete felírótáblát tartott, amire papírokat erősítettek.

Gálfi egy pillanatra megdöbbent, és értetlenül nézte a férfit, akit mindannyian ismertek.

Czakó Balázs szeptember végéig az osztályvezetőjük volt a Pest Vármegyei Életvédelmi Osztályon.

– Jelentkezem – mondta Törőcsik, és felállt.

– Már nem vagyok a főnököd, Dóra – mosolygott Czakó, amitől Gálfi hátán végigfutott a hideg. – Köszönhetően Gálfi alosztályvezető úrnak.

– Nem értelek, Balázs – mondta Gálfi, és kezet nyújtott, de Czakó nem viszonozta. Mereven mosolygott tovább.

– A te ötleted volt, hogy gyanúsítottként hallgassunk ki egy ügyészt.

Az alezredes tudta, hogy bár az ügy sikeresen megoldódott, a Főügyészség nehezen emésztette meg a keserű pirulát, és fejeket követelt, a rendőrség vezetői pedig megtalálták a tökéletes bűnbakot.

Czakó Balázst.

Gálfi hallotta, hogy leváltották, de álmában sem gondolta volna, hogy az ORFK-n találkoznak újra.

– Téged küldött a főkapitány helyettese? – váltott témát gyorsan.

– Az Ellenőrzési Szolgálat Szakmai Ellenőrzések Osztálya küldött, és ha jól tudom, kaptatok erről értesítést.

Most Gálfi mosolyodott el, de csak magában. Kizárólag Magyarországon fordulhatott elő, hogy amikor valakit leváltanak, akkor a kapcsolatai révén valójában feljebb kerül. Czakó pár hete bukott osztályvezető volt, most pedig több beosztással feljebb, egy országos szervezeti egységnél dolgozik.

És persze pont őket ellenőrzi.

– Mire kíváncsi az Ellenőrzési Szolgálat?

– Hány fő van az alosztályon?

– Hárman vagyunk.

– Én négyről tudok.

– Négyben maximalizálták a létszámot.

Czakó elégedetten felírt valamit a kezében tartott papírra, aztán Gálfira nézett.

– Mit csinál az alosztály?

– Nyomozunk.

– Úgy tudom, egy hónapja nincs ügyetek.

– Van ügyünk – szólt közbe Szász Géza jéghideg hangon, mire Czakó önelégült arca megfagyott.

Gálfi arca továbbra is rezzenéstelen maradt, előrébb lépett egyet, hogy eltakarja Törőcsiket Czakó elől.

– Nem láttam semmit a Robotzsaruban – vonaglott meg Czakó ajka, miközben szinte köpte a szavakat.

– A nyomozó ügyészségtől jött a kérés ma reggel – válaszolta Gálfi. A helyiségben mintha megnyúltak volna az árnyak. A feszültség ismét szinte tapinthatóvá vált. Czakó régi motoros volt, nem biztos, hogy elhiszi a hazugságot, ha nincs valami valóságtartalma.

– Üres a tábla.

– Még csak most kezdjük majd feldolgozni.

– Hol vannak az iratok?

– Úton.

Gálfi résnyire húzta a szemét. Ingoványos talajra tévedt. Az Ellenőrzési Szolgálat hivatalosan ugyan csak ajánlásokat fogalmazott meg egy adott szervezeti egység működésével kapcsolatban, azonban a leváltott osztályvezetők száma ugrásszerűen megnőtt egy-egy ilyen ajánlást követően.

Czakó némán nézte őket. Tekintete hol Gálfira, hol a másik két rendőrre ugrott, majd végül bólintott. Mozdulata egyszerre volt megadó és fenyegető.

– Az ellenőrzés nyolc nap múlva zárul, a főkapitány-helyettes úr még idén dönteni akar az alosztályról – vonta meg vállát. – A döntéselőkészítő jelentést én írom majd meg.

Gálfi is bólintott.

– Tiszta beszéd, Balázs. Azért gondolom, számítani fognak az együtt lehúzott évek.

Czakó felvonta a szemöldökét, és Gálfinak az az érzése támadt, hogy egy vadidegen áll előtte. Mindketten az idősebb nyomozógenerációhoz tartoztak, Czakó ráadásul annak idején benne volt a sűrűjében, mivel ahhoz a nyomozócsoporthoz tartozott, amely a kilencvenes években a szervezett bűnözéshez kapcsolódó gyilkosságokat és robbantásokat nyomozta. Legalább huszonöt éve ismerték egymást, és bár egyszer meghívta Czakót magukhoz vacsorára, közeli barátok nem lettek. Gálfit csak a nyomozás érdekelte, míg Czakó a rendőrségi hierarchiában igyekezett előrébb jutni. Akkoriban nevezték ki Gálfi osztályvezetőjének, amikor Zsolt öngyilkos lett.

Tíz éve.

Tíz hosszú éve, amely most mintha nem számított volna.

– A lehúzott évekre tekintettel nem jelentem, hogy befolyásolni próbálod az ellenőrzést.

– Így állunk?

– Nyolc nap, Csaba, a maival együtt kilenc. Jövő szerdán kettőre várom a jelentést.

Az ajtó halkan csukódott be az egykori osztályvezető mögött.

Gálfi a többiekre nézett. Törőcsik arca továbbra is lángolt, Szász Géza a szája sarkát harapdálta.

– Ha esetleg … – kezdte az alezredes.

– Nem érdekel, mit mond ez a senki! – vágott közbe Szász Géza az indokoltnál kissé indulatosabban. – Nincs vesztegetni való időnk.

– Egy ügyet azért szereznünk kell. Lehetőleg a Könyves Kálmánról, ha már ezt mondtam. Illetve mostantól nem végzünk rendes nyomozati cselekményt, és nem rögzítünk semmit a Robotzsaruban, kizárólag adatgyűjtést végzünk, amit később összegzünk.

Az alezredes a szájába tett egy cigarettát, előkotorta a fiókba dobott aktát, és Törőcsikre pillantott.

– Egy-két dolog biztosan rosszul fog érinteni.

A nő nyelt egyet, Gálfi észrevette, hogy bal kezét közben ökölbe szorította, de eltökélten bólintott.

– Oké. – Gálfi kinyitotta a dossziét. Úgy érezte, a falakon átszivárgó sötétség új erőre kapott és gomolyogni kezdett. – Természetesen ez nem az összes anyag. A nyomozást a KNYF folytatta le, de mivel a haláleset a rendőrségen történt, és mivel elsődlegesen az volt a feltevés, hogy öngyilkosság történt, a holttest előtalálásáról, a helyszínről, a sérülésekről és a körülményekről készült összes jelentést Pest megye készítette. Benne van az én jelentésem is.

– Mit gondolsz, mi történt? – kérdezte Szász Géza. – Én a rablási osztályon voltam akkoriban, csak annyi jutott el hozzánk, hogy Zsolt öngyilkos lett, aztán rájöttek, hogy mégsem.

Gálfi mély levegőt vett. Az elmúlt hetekben legalább hússzor átolvasta az aktában található összes dokumentumot. Fejből tudta a jelentéseket, és zaklatott emlékei lassan újra alakot öltöttek a fejében. Leült, és előkeresett egy iratot az anyagból.

– 2014. október 17., péntek. Zsolt megkért, hogy az egyik régebbi ügyben legyek jelen egy tanú kihallgatásánál. A fickó piti autókereskedő volt, akiről Zsolt azt feltételezte, hogy lopja a kocsikat, de legalábbis orgazda. Állítólag volt valamilyen információja abban az ügyben, amelyikben behívta a kapitányságra. Ez itt előttem a kihallgatásról készült jegyzőkönyv. 14 óra 47 perckor kezdtük, és 15 óra 50-kor fejeztük be. Kinyomtattuk, aláírtuk a jegyzőkönyvet, majd kikísértem az embert. A kihallgatószoba a földszinti folyosó legvégén volt. Tudjátok jól, hogy a folyosó legalább huszonöt méter hosszú, a másik végén van a kijárat az előtérbe. A kijárat mágneskártyával nyílik, azaz csak az ott dolgozók tudnak rajta bejönni vagy kimenni. Kimentem a fickóval a detektoros kapun át az udvarra, elszívtam egy cigit, aztán visszaindultam. Később rekonstruáltuk, a lövés 16 óra 11 perckor dördült el. Nagyjából tíz másodperc alatt mindenki ott volt a kihallgatószoba előtt. Belülről volt bezárva, ezért további kilenc perc kellett, hogy betörjük. Csak Zsolt volt benn.

Súlyos csend ereszkedett rájuk. Gálfi arca mozdulatlan maradt, mégis úgy érezte, a barázdák sötét árkokká mélyültek. Maga sem gondolta, de ahogy beszélt, megrohanták az eltemetett emlékek, és elöntötték az érzelmek. Annak idején elsősorban tehetetlen dühöt érzett, hogy valaki az orruk előtt ölte meg Zsoltot, most azonban bűntudat mardosta a lelkét.

Jobban kellett volna figyelnem.

Nem kellett volna egyedül hagynom.

Ha nem szívom el azt a cigit…

A szeme sarkából Törőcsikre pillantott. A nő fegyelmezettnek tűnt a felszínen, de Gálfi tudta, hogy mélyen érinti az apja halála. El sem tudta képzelni, milyen vihar dúlhat a lelkében.

– Hogy derült ki, hogy gyilkosság történt? – kérdezte Szász Géza. – Nekünk senki nem mondott semmit.

Gálfi felállt, és mindkettőjüknek adott egy-egy papírköteget.

– Ezek a jelentésekről készült másolatok.

– Czakó is írt jelentést? – vonta fel a szemöldökét Szász Géza. Az alezredes ismét érezte rajta az ellenszenet.

– Ő volt az osztályvezető, együtt törtük be az ajtót.

– Miért kellett betörni? Az ütinél mindig van mesterkulcs.

– De az csak akkor nyitja a zárat, ha belülről nincs benne semmi.

– Ezek szerint itt benne volt – szólt közbe Törőcsik.

– De miért? A kihallgatóhelyiségeket sosem zárjuk.

Gálfi bólintott, áttolta a cigarettát a szája másik sarkába.

– Jó kérdés. A kihallgatás előtt Zsolt elkérte a kihallgatószoba kulcsát, és bezárta a kihallgatás idejére. Amikor rákérdeztem, azt mondta, biztonsági okokból van erre szükség.

– Biztonsági okok?

– Akkor ugyanígy néztem én is. Sosem szökött meg senki még egy kihallgatásról. – Gálfi sóhajtott. – Most azonban már nem hiszem, hogy Zsolt ettől tartott volna.

– Hanem?

– Elképzelhető, hogy félt.

Gálfi szavait ismét csend fogadta.

Csend, amelynek a mélyén gonosz szellemkezek vertek néma ütemet.

– Miért félt volna? – kérdezte Szász Géza óvatosan. – Rendőrként a rendőrség épületében nincs mitől tartani.

– Rendőrként ölték meg a rendőrség épületében – suttogta Törőcsik, aztán Gálfira nézett. – Tudom, hogy maga már ezerszer végigvette. Miből gondolja még, hogy félt?

Az alezredes arca továbbra is rezzenéstelen maradt, de magában elismerően nyugtázta a nő meglátását.

– Amikor betörtük az ajtót, Zsolt a földön feküdt a bal oldalára dőlve. Feje körül vértócsa, a szolgálati fegyver a jobb kezében, jobb halántékán bemeneti lőtt seb látszott. Nem volt okunk azt feltételezni, hogy gyilkosság történt. Nem kell mondanom, mennyire megviselt mindenkit a helyszín. Egy rendőrtiszt vérben úszva fekszik a kihallgató közepén. Néhányan azt gondolták, azért vette magához a helyiség kulcsát, mert előre eltervezte, hogy végez magával.

– Eggyel Zsolt alatt jártam a rendőrtisztire – mondta Szász Géza komoran. – Nem láttam jönni, hogy megöli magát.

– Nem is tette.

– Mitől félt? – kérdezte Törőcsik ismét. A hangja remegett.

– Valaki azonnal mentőt és orvost hívott, de már késő volt. A kimeneti seb hatalmas volt, szinte szétroncsolta Zsolt fél arcát, de még akkor sem gondolt senki gyilkosságra. Őrült nagy volt a fejetlenség, a kapitányság földszintjét lezártuk, csak a hátsó kijáratott lehetett használni, de így is meg volt zavarodva mindenki. Czakó Balázs volt az egyetlen, aki megőrizte a hidegvérét. Azonnal közigazgatási eljárást indított, jelentéseket kért és íratott. Este szóltak a patológiáról, hogy volt egy másik golyó is. Addigra azonban már semmilyen értékelhető bizonyítékot vagy nyomot nem lehetett találni.

– De csak egy lövés volt, nem? – Szász Géza belelapozott a jelentésbe. – Ja, megvan, hangtompító.

– Így van – bólintott Gálfi. – A lőszerelemzés megállapította, hogy az első lövedéket hangtompítóval ellátott fegyverből lőtték ki. Elakadt a koponyacsontban és Zsolt fejében maradt, de egyértelműen ez okozta a halálát. A második lövés csak arra kellett, hogy leplezze a gyilkosságot.

– Így nyert időt a rohadék! – kiáltott fel a magas rendőr, és feltűrte a szürke ing ujjait. – Nem tudhatta, mikor érsz vissza a kihallgatóba.

– Ráadásul, ha nyilvánvalóan öngyilkosság történt, senki nem kezd semmilyen gyilkos után nyomozni – fejezte be az alezredes.

– Honnan tudta, hogy Zsoltnál lesz fegyver?

– Azt gondolom, nem szabad elvetnünk azt a lehetőséget, hogy megfigyelte Zsoltot, de szerintem akkor is valami hasonló lett volna a terve, ha nincs fegyver Zsoltnál.

– De ha megfigyelte, akkor csak …

– Rendőr lehet – mondta Törőcsik fojtott hangon. Szemei résnyire szűkültek. – Elmondja végre?

Gálfi mélyet lélegzett. Baljós érzése, hogy a falakon túlról sötétség szivárog a helyiségbe, tovább erősödött. Amit mondani készült, valószínűleg az egyik leghajmeresztőbb dolog volt, amiről valaha beszélt.

Ezzel együtt pedig a legfélelmetesebb is.

– Rendőr vagy sem, nekünk kell rájönnünk. – Kivette a cigarettát a szájából, és a sarokban álló szemetesbe dobta. – Azt gondolom, Zsolt tartott attól, hogy rátámadnak vagy meg akarják ölni. Az elmúlt napokban utánanéztem egy-két dolognak. Az autónepper kihallgatására abban az ügyben került sor, amelyet mindenki csak kiröhögött, és amelyikben szinte semmilyen bizonyíték nem volt semmire. Emlékszem, amikor szóba került, senki nem vette komolyan Zsoltot, aki aztán nem is beszélt erről.

– Miről? – Szász Géza összeráncolta a homlokát, és ujjaival dobolni kezdett az asztalon. – Miről van szó?

– Inkább: kiről van szó. Meg vagyok győződve arról, hogy Zsolt jó nyomon járt, és abban is biztos vagyok, hogy a gyilkosa megtudta ezt. Ezért kellett meghalnia.

– Te tudod, ki a gyilkos?

– Nem – felelte Gálfi halkan. – Nem tudom, ki a gyilkos. Csak azt a nevet ismerem, amit ráaggattak.

– Hogy hívják?

Gálfit kirázta a hideg, ahogy kimondta.

– Szerintem az Alakváltó a tettes.

A kopogás váratlanul érkezett, mint az ablakot verő jégeső. Mindhárman összerezzentek. Mintha az Alakváltónak nevezett gyilkos hallgatózott volna az ajtó előtt, és most a tudtukra akarta volna adni, hogy mindent hallott.

– Szabad! – kiáltotta Gálfi. Biztos volt benne, hogy valaki megint a fénymásolókat keresi.

Fiatal, a húszas évei elején járó férfi lépett a helyiségbe. Farmert és barna, garbónyakú pulóvert viselt. Arcán zavar tükröződött.

– A Hosszú Lejáratú Ügyek Alosztályát keresem – mondta határozatlanul.

– Megtaláltad – válaszolta az alezredes, és nekitámaszkodott a falnak. Mióta berendezkedtek, senki nem kereste őket, ma viszont már másodjára jött valaki. Rosszat sejtett.

– Jelentkezem, Németh Tamás hadnagy vagyok.

– Miben segíthetünk?

A férfi tanácstalanabbnak tűnt, mint az előbb.

– Gondolom, majd elmondják, mit kell csinálnom.

– Miért mondanánk el? – Gálfi egyre rosszabbul érezte magát. Sejtette, miről van szó, de ez volt az utolsó dolog, amire most szüksége volt.

– Ez a szolgálati helyem.

Törőcsik és Szász Géza egyszerre hördült fel. A nő fel is pattant, és járkálni kezdett az íróasztala előtt.

Gálfi a számítógépéhez lépett, és megnyitotta az e-maileket. Összesen egy e-mailt kapott az elmúlt órában. A humánpolitikai osztály tájékoztatta, hogy a főkapitány-helyettes utasítására a mai naptól Németh Tamás hadnagy is az alosztályon teljesít szolgálatot. Csatolták a parancsot is, amelyet valóban a főkapitány-helyettes írt alá.

Eszébe jutott Czakó elégedett ábrázata és gúnyos hangja.

Hány fő van az alosztályon? Én négyről tudok.

– Gálfi Csaba alezredes – nyújtott kezet a férfinak. – Én vezetem az alosztályt.

– Jelentkezem, alezredes úr.

Gálfi bemutatta a többieket, akik némán bámulták a férfit. Ha szemmel ölni lehetett volna, Törőcsik biztosan megtette volna.

– Hol voltál korábban? – kérdezte az alezredes.

– BRFK Gazdasági Bűnözés Elleni Főosztály Gazdaságvédelmi Osztály.

Remek, zéró erőszakos bűncselekményekkel kapcsolatos tapasztalat.

– Mennyi időt voltál ott?

– Sajnos az első napomon baleset ért, kettős lábtörés és szalagszakadás miatt nyolc hónapig betegállományban voltam.

– És utána?

– Jelentem, letelt a nyolc hónap.

Tehát zéró tapasztalat.

– Ez valami vicc? – rázta meg a fejét Törőcsik.

– Kinek a kije vagy, kölyök? – kérdezte Szász Géza.

Németh arcán egyre mélyebbé vált a zavar. Nem szólalt meg, csak furcsán méregette őket.

– Nem vicc és mindegy – mondta Gálfi miközben magában gyorsan értékelte a helyzetet.

Valakinek nyilvánvalóan nem tetszett az új alosztály létezése és a lehető legrövidebb idő alatt fel akarta számolni. Ezért rájuk küldte Czakó Balázst és az Ellenőrzési Szolgálatot, és nyilvánvalóan meg akarja nehezíteni az életüket ezzel a teljesen kezdő kollégával. Elsődlegesen a főkapitány helyettese jöhetett szóba, akit Gálfi ugyan személyesen nem ismert, de attól még ezer oka lehetett, hogy ellehetetlenítse őket. Más osztályoknak adná a költségvetésüket, be akarja bizonyítani, hogy a főkapitány rossz döntést hozott velük, akármi.

Akárhogy is, kutyaszorítóba kerültek, mert ügyük nem volt, Czakó azt fogja jelenteni, hogy nincs rájuk szükség. Amit viszont tényleg nyomoznának, azt nem tudják, mert Németh Tamást ebbe nem lehet beavatni.

Hacsak…

Bár tudta, hogy az első hazugság mindig újabbat és újabbat szül, most már nem akarta abbahagyni. Az Alakváltóra gondolt, és megborzongott. Amit a többieknek akart mondani, megrémisztette volna fiatal korában, és most is sötét izgalommal töltötte el.

– Üdvözlünk az alosztályon, Tamás – mondta aztán, és körbemutatott. – Jelenleg ez az irodánk. Tudod, mivel foglalkozunk?

– Azt mondták, döglött ügyekkel.

– Korábban emberölés elkövetésének gyanúja miatt folyamatban volt nyomozásokat próbálunk megoldani. Az alosztály pár hete alakult, egy ügyünk van eddig. Egy tíz évvel ezelőtti eset.

Gálfi látta, hogy Törőcsik és Szász Géza meglepve fordul felé, de nem volt más választása. Valamennyit el kell mondania Némethnek.

Ráadásul a legjobb hazugságok hatvan százaléka mindig igaz.

– Hamarosan elmondom a részleteket, de most a legfontosabb feladatod az, hogy szerezz magadnak egy számítógépet.

Hirtelen eszébe jutott még valami.

– Utána el kellene menni a Pest Vármegyei Rendőr-főkapitányságra, és előkeresni az aznap a bejáratnál szolgálatot teljesítő kolléga 2014. október 17. napján írt naplóját, amiben rögzítette, hogy kik érkeztek és távoztak a kapitányság épületéből.

– Ne szórakozz, baszki! – mondta Szász Géza hitetlenkedve, miután Németh mögött becsukódott az ajtó. – Ez csak valami rossz vicc, ugye?

– Ez van – vonta meg a vállát Gálfi.

– És most mi lesz?

– Semmi, csináljuk.

– És a srác?

– Szerencsére azt sem tudja, hol van. Csak annyit fog tudni, amit mi mondunk neki.

– De Czakó…

– Valaki egyszer azt mondta, hogy nincs vesztegetni való időnk.

Szász Géza felemelte a kezét, mintha megadta volna magát, de Gálfi látta rajta, hogy feszült maradt.

– Ki az az Alakváltó? – kérdezte Törőcsik.

– Senki. Nem létezik – szögezte le a magas nyomozó.

Pár nappal ezelőtt Gálfi is egyetértett volna Szásszal, de most már máshogy gondolta. Kedve támadt volna kimenni a mosdóba és bevizezni az arcát, mielőtt belevág az érvelésbe, de aztán letett róla. Figyelmeztette magát, hogy hamarosan sétálnia is kell, mert az ülésben teljesen elmerevedtek már a végtagjai. Az utóbbi időben többször előfordult, hogy fájtak a végtagjai. Az éves vizsgálaton az orvos csak annyit mondott, hogy fogyasszon több kalciumot.

Az ötvenkilenc év az ötvenkilenc év.

– Sokáig én is azt gondoltam, hogy nem létezik – kezdte, miközben megtörölte a szemét. – Csak egy legenda az életvédelmen.

– Mint Keselyű Richárd?

– Hmm. – Gálfi sokatmondóan Törőcsikre pillantott. – Annyi közös van bennük, hogy annak idején az Alakváltó után is Budai László alezredes csapata nyomozott először. Az ügy egy eltűnésből indult, a sértettnek egy bevásárlóközpont parkolójában veszett nyoma. Soha többet nem látta senki.

– Azaz eltűnt személy – szólt közbe Szász Géza. – Nincs holttest, ha jól tudom, azóta sem.

Gálfi nem zavartatta magát.

– Holttest nincs, de a sértett kocsijában kutyaszőrt találtak az anyósülésen. Sem a sértettnek, sem az ismerőseinek nem volt kutyája, nem is szállított sem aznap, sem korábban kutyát.

– Attól még bárhogy odakerülhetett egy kutya szőre. – Törőcsik arcán értetlen kifejezés ült.

– Ne egy szőrcsomóra gondolj, a megtalált minta akkora volt körülbelül, mint egy elhullajtott szőrszál. A probléma pedig az volt vele, hogy nem egy, hanem két kutya szőréből sodorták össze. A kutyák hosszú szőrűek voltak, és véletlenről szó sem lehetett. A kollégáknak természetesen feltűnt, és az adatbázist átvizsgálva további olyan eltűnést találtak, ahol az eltűnés helyszínén ugyanilyen kutyaszőrt rögzítettek a helyszínelők. Ugyanezektől az állatoktól származót.

Az alezredes úgy érezte, mintha sötétebb lenne az ablaktalan irodában.

– Valaki olvasott valami indián történetet arról, hogy egyes sámánok át tudnak alakulni gonosz, kutyaszerű lényekké, akik embereket visznek magukkal a túlvilágra. Angolul „skinwalker”-nek nevezik ezeket, így nálunk Alakváltó lett a lehetséges elkövető neve.

– Mikor kezdődött? – kérdezte Törőcsik. Gálfi látta, hogy közben nyelt egyet.

– Az eModus szerint összesen hét esetről van szó. Az első 2005-ből származik.

– Úgy tudom, a hét ügyből egyikben sem emberölés elkövetésének gyanúja miatt folyt nyomozás – morogta Szász.

– Így van. Hiába volt magától értetődő, hogy az ügyek kapcsolódnak, sem holttest, sem további értékelhető nyom nem került elő, ezért a nyomozást felfüggesztették, és ugyanúgy eltűnésként kezelték az eseteket, mint korábban. A körözési listában még mindig megtalálható az összes eltűnt személy.

– Nem volt kapcsolat a sértettek között?

– Legalábbis nem találtak.

– De nyilván kellett lennie – erősködött Törőcsik.

– Sokan így gondolták, de ahogy telt az idő, és nem került új eset a képbe, többen megkérdőjelezték az egészet. Főleg azért, mert később kiderült, hogy az említett hét esetből hatnál nem is végeztek szakértői elemzést a szőrön, így nem volt szilárd bizonyíték arra vonatkozóan, hogy ugyanolyan kutyáktól származó szőrt találtak mindenhol.

– Akkor hogy volt egyezés korábban?

– Az elsődleges helyszínelői jelentésekre alapozva, amelyeket később nem erősített meg szakértői vizsgálat.

– Ennyi – mondta Szász Géza széttárva a karját. – Ennyi és nem több.

– Mindannyian tudtuk, hogy van alapja, Géza – nyomogatta meg a szemét Gálfi. – Ilyen véletlenek nincsenek.

– Egy büntetőeljárásban szilárd bizonyítékokra van szükség, nem indián mesékre.

– Szóval van egy évek óta rejtőzködő, láthatatlan gyilkos, aki embereket rabol, majd a tetthelyen kutyaszőrt hagy? – Törőcsik érezhetően feszültté vált, ismét járkálni kezdett.

Gálfi érezte a baljós fenyegetést a levegőben.

– Egy különösen intelligens elkövető. Nem elég, hogy senki nem látta, egyetlen kamera sem rögzítette, egyértelmű, hogy hosszú időn keresztül meg kellett figyelnie és talán a bizalmába is férkőznie az áldozatainak.

– De minek a kutyaszőr?

– Talán tényleg átváltozik – koppant az alezredes hangja. Bár nem akarta, szavai mégis vészjóslóan csengtek.

– Alakváltó – suttogta Törőcsik maga elé, aztán Gálfira nézett. – Mi köze apámnak ehhez?

Szász Géza felvonta a szemöldökét és mellkasa előtt összefonta a karját.

Az alezredes sóhajtott.

– Ahogy említettem, Zsolt hónapokkal korábban folyamatba helyeztette az Alakváltó ügyét, és abban idézte be tíz évvel ezelőtt azt az autókereskedőt. Megnéztem a Robotzsaruban, egyezik az ügyszám.

– Akkor a tanúnak tudnia kellett valamit! – csattant fel a nő. – Meg kell keresnünk!

– Várjunk csak! – emelte fel a hangját Szász Géza is. – Ez még kevés ahhoz, hogy Zsolt halálát az ügyhöz kössük. Mit találtál?

Gálfi leült az asztalához. Néhány nappal ezelőtt, amikor felfedezte az iratokban a dolgot, kirázta a hideg, utána viszont hátborzongató összefüggések kezdtek felderengeni a sötétben.

– Zsolt halálát a boncolásig öngyilkosságként kezelte mindenki – kezdte lassan. – Utána viszont, amikor kiderült, hogy megölték, egyértelmű volt, hogy a gyilkosának is ott kellett lennie a kihallgatóban. Addigra azonban a helyszín szinte értékelhetetlen volt, mert összejárkáltuk, összefogdostunk mindent, ráadásul elkezdték kitakarítani. Czakó Balázs azonban ragaszkodott a protokollhoz, ezért a helyszínelők átvizsgálták. Nem találtak semmi használhatót, de most, amikor átolvastam a jelentést, feltűnt valami.

Egy pillanatra elhallgatott, és Szász Gézára pillantott. Sejtette, hogy kollégája közben rájött, mit talált a papírokban, de nem szólalt meg. Hitetlenkedve rázta a fejét.

– Ebből a szempontból az volt a szerencse, hogy a boncolásra hamar sor került, így a kihallgatóhelyiség még nem volt teljesen kitakarítva. Bár a személyzet már elkezdte, de leállították őket, és a legtöbb nyom megmaradt. A helyszínelők listáztak mindent, amit találtak. Az összes lábnyomot, ujjlenyomatot, ruhafoszlányt, anyagmaradványokat. A jelentés legalább öt oldalon keresztül sorolja a kosz különböző összetevőit. Egyetlen oda nem illő dolog volt, ami akkor nem tűnt fel senkinek.

– Ne folytasd – mondta Szász Géza rekedten. – Mindannyian tudjuk mostanra, mi volt az.

– Mondja ki! – Törőcsik elfehéredve markolta egy szék támláját.

– Kutyaszőr – közölte Gálfi csendesen, és érezte, ahogy nedves lesz a szeme. – Két különböző kutya szőre összefonva. Ugyanattól az állattól, mint a 2005-ös esetnél.

ALAKVÁLTÓ

A koponyák megnyugtatták.

Még mindig különös izgalom töltötte el, akárhányszor visszagondolt arra az ócska kalózos filmre, amit gyerekkorában látott az anyja tévéjén a mosókonyhában. Öt- vagy hatéves lehetett, de a hajó tetején lobogó zászló örökre bevésődött az emlékezetébe. A lábszárcsontok nem érdekelték, ám a koponya fehérsége, a sötéten ásító szemgödrök és a rémisztő fogak azonnal elbűvölték.

Később megpróbálta lerajzolni, de hamar rájött, hogy a vonalak kifognak rajta, és csak silány utánzatát tudja produkálni annak, amit elképzelt. Annak ellenére, hogy nem tűnt bonyolultnak, képtelen volt arra, hogy megfelelően ábrázolja a valóságot. Először dühös lett, de aztán rádöbbent, hogy a rajzolással csak elfecsérli az idejét.

Igazi koponyát kell látnia.

A macska vergődése, fülsértő nyávogása és a bőre alól ömlő vér szaga undorral töltötte el, és majdnem elhányta magát, de amikor a koponyacsont előbukkant a hús alól, határtalan eufória töltötte el. Magánkívül, egyfajta bódulatban fejtette le az állat bőrét, de hamar rá kellett jönnie, hogy még sok tennivalója van, ha azt a letisztult koponyát szeretné a kezében tartani, amire vágyakozott.

Le kell választani a gerincről, ki kell vájni a szemet, el kell távolítani az agyat, és valahogy ki kell szedni az orr- és szájüreg porcokkal teli, húsos részeit.

Sok munkába és időbe telt, hiszen nemcsak az állat testével kellett megküzdenie, de arra is ügyelnie kellett, nehogy észrevegyék. Az apja szíjat hasított volna a hátából, ha megtudja, mit csinál a fészer hátuljában.

A végeredménnyel nem volt elégedett.

A macska koponyáját megsértette a késsel közben, de nem emiatt volt csalódott. Bár tudta, hogy az állat koponyája más formájú lesz, de a csapott tető, a hatalmas szemüreg és a szimmetriát megbontó, kilógó fog láttán nem érezte azt a mélyről jövő, zsigeri boldogságot, amit elképzelt.

A sötét deszkák között, a poros földön döntötte el, hogy szereznie kell egy igazi koponyát.

Egy emberét.

Valakiét.

Habár korábban még csak halványan érzett hasonlót, a gondolatra, hogy ezt a valakit akár ismerheti is, megbizsergett az ágyéka.

Egy ismerős, egy barát vagy akár egy családtag koponyája.

Felnyögött egy sok-sok évvel ezelőtti emlék hatására.

Kinyitotta a szemét, és hangtalanul felállt a fotelből. A félhomályos helyiséget a sarkokba állított, alulról felfelé világító lámpák hosszú, groteszk árnyékokkal töltötték meg. Végigsétált az északi fal mellett, és megállt az egymás alá csavarozott polcok előtt.

Mosolyogva nyújtotta ki a karját, de a mozdulatot megakasztotta az egész helyiséget megmozgató finom remegés.

Megvárta, amíg a szerelvény elhalad fölötte, és csak utána helyezte a tenyerét a koponyára.

Egyszerre érzett szexuális izgalmat és vallásos áhítatot, ahogy bőre a lecsupaszított, fehérre főzött csonthoz ért.

Néhány pillanatig hagyta, hogy az extázis csendes, ám annál erősebb energiái áramoljanak a testében. Érezte, ahogy kirázza a hideg, és a szőr feláll a karján.

Tudta, hogy a közhiedelemmel ellentétben a koponyák nemcsak a halál jelképei, hanem az öröklét és az újjászületés szimbólumai is.

Talán ezért választották őt annak idején.

Szeretetteljesen nézett végig a polcokon.

Tizenhárom koponya.

Tizenhárom mámorító, szívszorító emlék.

Tizenhárom újjászületés.

Hirtelen mintha valami mást is érzett volna.

Félrebillentett fejjel tanulmányozta a lámpák fényében fenségesen trónoló csontokat, és megvizsgálta a lelkében ébredező, ismerős gondolatfoszlányokat.

Vágy.

Boldogság.

Sürgetés.

Öröklét.

Halál.

Talán itt az ideje, hogy beszerezze a következő koponyát.

Budapest, XII. kerület, 2024. november 04. 10:11

– Szerinted akkor az Alakváltó volt? – kérdezte Szász Géza rekedten.

– Zsolt közel jutott hozzá – bólintott Gálfi. – Ezért kellett meghalnia.

– Néhány héttel apám halála előtt együtt töltöttük a délutánt – mondta Törőcsik elgondolkozva. Az alezredes látta rajta, hogy keményen küzd az emlékeivel. – Megígérte anyámnak, hogy estére otthon leszünk, de csak fel-alá járkáltunk autóval a városban, és mire észbe kaptunk, úgy eltelt az idő, hogy besötétedett. Megálltunk az Üllői úton egy gyorsétteremnél, tudjátok, az Ecseri úti metrómegállóval szemben, ahol a parkoló mögött bokrok voltak egészen a vasúti sínekig. Nem működött a McDrive, ezért apám beszaladt hamburgerért, én pedig elbóbiskoltam az anyósülésen.

A nő lassan beszélt, és Gálfi szinte érezte a falakon átszivárgó sötétséget.

– Azt álmodtam, hogy egy nagytestű kutya jön ki a bozótból. A szemei villogtak, ahogy megközelítette a kocsit. Amikor az ablak mellé ért, felegyenesedett, csuklyát viselő öregasszonnyá változott és bebámult az ablakon. Ráncos volt a bőre, mintha lógott volna az arca.

– És mi történt? – Szász Géza idegesen felállt. Láthatóan nem volt ínyére a beszélgetés.

– Semmi, felébredtem. Amikor elmeséltem apámnak, azt mondta, csak rosszat álmodtam, de most azt gondolom, hogy ez akár az Alakváltó is lehetett. Sajnos összefolynak az emlékek, és nem tudom, álom volt-e, vagy valóság.

– Szerintem az előbbi – mondta Gálfi. Elővett egy cigarettát, és a szája sarkába tette. – Az Alakváltót máshol kell keresnünk.

– Miből gondolja?

– Apádat egy kihallgatás után ölték meg a rendőrség épületében. Egyrészt úgy vélem, az időzítés nem véletlen, van valami fontos ezzel a kihallgatással kapcsolatban, amire még nem jött rá senki. De egy biztos, a gyilkos nem akarta, hogy apád felhasználjon bármit a vallomásból.

– És mi a másik?

– Milyen másik?

– Azt mondta, egyrészt a kihallgatás miatt kell a gyilkost máshol keresnünk.

– Hmm. – Gálfi megvakarta az arcát, és Szász Gézára nézett, aki a helyiségben megmaradt egyetlen fénymásológépnek támaszkodott. – A másik dolog a helyszín.

– Mi van vele?

– Rendőrségi épület – közölte a nyomozó karba tett kézzel. – Mindenhol rácsok, kulcsok, beléptetőkártyák.

Pillanatnyi csend támadt, amelybe – legalábbis Gálfi úgy érezte – annyi feszültség sűrűsödött, hogy majdnem szétvetette az irodát. Törőcsik lassan bólintott, szája széle remegett.

– Azt akarjátok mondani, hogy egy másik rendőr ölte meg az apámat, ugye?

– Ez a legesélyesebb.

– Akkor az Alakváltónak rendőrnek kell lennie.

– Vagy nem – mondta Gálfi szárazon. – Csak úgy intézte, hogy azt higgyük, rendőr.

– De ha nem rendőr, akkor hogy csinálta? Hogy jutott be és hogy jutott ki?

– Rá fogunk jönni.

Az alezredes a fehér táblához lépett, és egy kék filctollal két függőleges vonalat húzott rá, amivel három részre osztotta. Furcsa nyomást érzett a gyomrában. Ha hinni lehet Czakónak, akkor nyolc napjuk van, hogy olyan eredményt mutassanak fel, ami legitimálja az alosztály működését.

Nyolc nap, hogy elfogjanak egy fantomot, akinek az elmúlt tizenkilenc évben még az áldozatait sem találták meg.

– Három úton kell elindulnunk – köszörülte meg a torkát. – Az egyik Zsolt nyomozása, a másik Zsolt meggyilkolása, a harmadik pedig a jelen.

– A jelen? – hökkent meg Szász Géza.

– Ha elfogadjuk, hogy az Alakváltó a tettes, akkor szerinted leállt? Meg kell nézni, hogy Zsolt halála után hány olyan eltűnés volt, ahol a helyszínen kutyaszőrt találtak. Azóta sem foglalkozott ezzel senki.

A nyomozó beharapta az ajkát és bólogatni kezdett. Leült az egyik számítógép elé és püfölni kezdte a billentyűket.

– Mit ért az alatt, hogy Zsolt nyomozása? – kérdezte Törőcsik sápadtan. – Lehet arról tudni valamit, hogy apám mit derített ki?

– Végignéztem a Robotzsarut, az eModust és az irattárat is. Nincs semmi, még egy feljegyzés sem, ami elárulná, mit csinált, hogyan nyomozott…

– De akkor …

– Kivéve a kihallgatási jegyzőkönyvet. Át kell mennünk rajta ezerszer, apád nem véletlenül hívott be engem is a kihallgatásra. Biztos vagyok benne, hogy a jegyzőkönyvben vannak a nyomok.

Törőcsik elővette a jegyzőkönyv másolati példányát, de Gálfi még nem fejezte be.

– Van itt még valami. Ismertem Zsolt elméleteit. Úgy gondolta, és ezt valójában a rendelkezésre álló kevés gyakorlati tapasztalat is megerősítette, hogy sorozatgyilkos esetében a legelső áldozat a legfontosabb. Ő az origó. A tettes vele foglalkozott a legtöbbet a gyilkosság előtt, az ő halálát tervezgette a legtovább. Nem ritkán személyes ismerőséről, barátjáról vagy családtagjáról van szó. Az első áldozat kötődik legszorosabban hozzá, ráadásul mivel ekkor még tapasztalatlan volt, ekkor hibázhatta a legtöbbet. Ezer százalék, hogy Zsolt megtalálta az első áldozatot. Nekünk is meg kell.

– Szerinted nem az a legelső áldozat, akit a Budai-féle nyomozócsoport azonosított elsőnek?

– Kizártnak tartom.

– Rajta leszek – morogta Szász Géza, de közben szemét le nem vette a képernyőről. – Elkapjuk a rohadékot, akárki legyen.

– Megnézzük a jegyzőkönyvet? – fordult Törőcsik az alezredeshez.

ZSOLT

Első bejegyzés

Nem szoktam naplót írni.

Sosem írtam.

Most is csak azért döntöttem így, mert egyedül ezt látom biztonságosnak.

Videót vagy hangfájlt nem fogok készíteni, mert manipulálható, és egyáltalán nem bízom ezekben a módszerekben. Láttam elégszer, hogyan szerkesztik össze őket, és azt is tudom, hogy a függetlennek kikiáltott szakértők gond nélkül leírják majd, hogy senki nem piszkált bele a felvételekbe.

Talán gépelt betűk nem alakíthatóak át.

Nem tudom, ki fogja megtalálni ezt a naplót, és azt sem tudom, hogy mikor, de remélem, hogy már nem lesz szükség semmire abból, amit leírok.

Rendőrnyomozó vagyok.

Illetve, bármilyen elcsépeltnek is hangzik, de ha ezt a naplót most más olvassa, akkor már csak voltam.

Megöltek.

Ez így leírva saját magamról elég brutálisan hangzik, főleg, hogy még életben vagyok.

Még életben vagyok, de nyilvánvalóan veszély fenyeget.

Tudtam, amikor belekezdtem, hogy olyasmit fogok megbolygatni, ami sokaknak nem fog tetszeni, de még én sem számítottam arra, amit találtam.

Ennek ellenére el akarom kapni az Alakváltót.

A gyilkost, akinek nincsenek áldozatai.

A gyilkost, aki nem létezik.

Be kell vallanom, csodálattal tölt el a módszere.

Nincsenek holttestek, csak eltűnt személyek, akik között semmilyen kapcsolat nincs.

Jobban mondva, ezt a kapcsolatot eddig még nem sikerült kiderítenie senkinek. Pedig ha tényleg ugyanarról a gyilkosról van szó, akkor kell lennie kapcsolatnak. Nem működhet másképp. Valakinek ezeket az embereket meg kellett figyelnie, el kellett csalnia valahova, azaz bárhogy is történt, valamilyen szinten jelen kellett lennie a környezetükben.

Rá fogok jönni.

De vissza a lényegre.

Nem szóltam senkinek, hogy nyomozni akarok az Alakváltó után, de miután a Robotzsaruban megnyitottam az aktáját, az osztályvezető behívatott és figyelmeztetett, hogy bajba kerülhetek, amiért figyelmen kívül hagyom a felsőbb utasításokat. Azt nem mondta, milyen felsőbb utasításokról lehet szó, de egyértelműen arra utalt, hogy ne foglalkozzak az Alakváltóval. Érdekes módon, ő lehetett volna az egyetlen, aki közvetlenül letilt az ügyről, de nem tette meg.

Ennek ellenére nem avattam be Csabát a nyomozásba, még azután sem, hogy mindenki megtudta és röhögött.

Nem akartam problémát okozni neki, azt pedig végképp el akartam kerülni, hogy elővegyék őt is emiatt.

Úgy érzem, még az elején járok, de máris olyan dolgok nyomára bukkantam, amelyek nyugtalanítóak. Az egyiket régóta sejtettem, és most talán bizonyítékom is lesz arra, aminek soha nem lett volna szabad megtörténnie. Azt még nem tudom pontosan, ez milyen kapcsolatban van az Alakváltóval, de ha a gyanúm beigazolódik, azonnal életveszélybe kerülök.

A másik dologtól megrémültem. Nem szoktam megijedni semmitől, de ez most szíven ütött.

Egyelőre nem nagyon értem a dolgot, és meglehetősen zavaros minden.

Meg kell próbálnom kideríteni az igazságot, de érzem, hogy fájni fog.

Nagyon fáj. Nagyon fáj. Nagyon fáj. Nagyon fáj. Nagyon fáj.

Ha igazam lesz, akkor pedig nemcsak én vagyok veszélyben, hanem Dóra is.

Budapest, XIII. kerület, 2024. november 04. 10:49

A jegyzőkönyv első oldalán szerepelt a rendőrségi ügyszám, amelyhez tartozó eljárásban a kihallgatásra sor került, valamint a dátum és a kihallgatás helyszíne. Ezt követte a jelenlévők megnevezése és a tanú adatai. A kihallgatás 2014. október 17. napján 14 óra 47 perckor kezdődött a Pest Megyei Rendőr-főkapitányság Róna utcai épületében. Törőcsik Zsolton és Gálfi Csabán kívül csak a tanú, Kocsis János volt jelen, aki Budapesten, 1976. május 29-én született, anyja neve P. Rudavályi Etelka volt, és a jegyzőkönyv tanúsága szerint a kihallgatás idején Felsőpetényben lakott. Az adatok tartalmazták Kocsis János igazolványainak sorszámait is.

A jegyzőkönyv következő oldalai azokat a törvény szerinti figyelmeztetéseket és jogokat tartalmazták, amelyeket az eljáró nyomozóknak a tanúval közölni kellett, hogy később a vallomás akadály nélkül felhasználható legyen.

A lap alján található megjegyzésekhez valaki azt írta be tollal: „Egy büntetőtörvényszéki tárgyalás irataiból.”

Ezek után került sor Kocsis János vallomására, amely valójában inkább csak a Törőcsik Zsolt kérdéseire adott válaszok dokumentálását jelentette.

Nyomozó: A személyi igazolványán és a lakcímkártyáján szereplő adatok megfelelnek a valóságnak?

K.J.: Igen.

Nyomozó: Visszaadom az igazolványokat. Tudja, miért van itt?

K.J.: Nem.

Nyomozó: Mivel foglalkozik?

K.J.: Autókereskedésem van.

Nyomozó: Mondja el, hol található az autókereskedés, és mióta van az ön tulajdonában!

K.J.: A céget két éve alapítottam, székhelyszolgáltatóhoz van bejelentve, a telephely a Szentendrei úton van, de ezt nyilván tudják.