Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

Költeni annyi, mint ítélőszéket tartani önmagunk fölött. IBSEN

AZ ÚJ ÉLET

BALLADA A NÉMA FÉRFIAKRÓL

JÓ VICC

AZ ÜTKÖZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Karinthy Frigyes

BALLADA
A NÉMA FÉRFIAKRÓL

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-093-7 EPUB
ISBN 978-963-678-094-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1912
az elektronikus változat az 1912. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Adolph Menzel (1815 – 1905) Hívatlan vendég
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Költeni annyi,
mint ítélőszéket tartani önmagunk fölött.
IBSEN

AZ ÚJ ÉLET

Reggel, mikor felébredt, nehéz ködök feküdtek az utcán, de az ég tiszta lehetett – vérvörös korong a barátságtalan nap és valami fojtó szag szűrődött be a rések között. Fáradt volt, egészen sajátságos fáradtságot érzett ezen a reggelen, ami jó is volt, de egyúttal nyugtalanította. Az utóbbi napok szorongásai most elmúltak és ő most elhatározta, hogy többé nem is szabad azoknak visszatérni.

Öltözködés közben többször gondolt erre. Hiszen nagyon könnyen el lehet intézni minden gyötrődést és fejtörést és aggodalmat. Egy, kettő, három, mondja az ember hangosan és elhatározza, hogy mire kimondta, hogy »három« már nem gondol arra, amire az elébb gondolt. Vagy igy: szomorú vagyok, de ez nem jó, víg akarok tehát lenni. Mondom: egy, kettő, három – és kihúzom magam és jól kinyitom a szemeimet, amiket a szomorúság és bágyadtság összehúzott és mosolygok – és mire kimondtam: »három«, már víg vagyok. Nagyon egyszerű ez. Egyszerűen azért, mert víg akarok lenni és nem akarok szomorú lenni.

Csodálkozott, hogy ez milyen egyszerű és hogy ő erre még nem gondolt. Ezentúl mindig igy lesz, mondta magában és ez nagyon megnyugtatta. Már a takarítónővel is vidámabban beszélt, sőt, mint később egy pillanatra átvillant az agyán, kicsit talán túlságosan is vidáman. A takarítónő kicsit csodálkozva nézett rá.

Milyen egyszerű, folytatta később is, az utcán. És fütyörészett. A köd lefolyt a Dunapartra, messziről tülköltek a hajók. Nem ment be a tőzsdére, hevenyében olyan érzése volt, hogy erre most semmi szükség. A tőzsde és mindezek a dolgok – bolondság. Mire való? Emlékezett rá, hogy milyen nyomasztó és rettenetes volt minden ezekben az utolsó napokban és hogy a tőzsdén álldogált hosszan és szikáran és fogta a homlokát elől és mindez milyen halálosan szomorú volt. Az orvoshoz se megyek el, tette hozzá. Az orvos az utóbbi időben ostobán néz és ostoba kérdései vannak. Eee… izélni akarja az orvos… hogy is mondják csak? Egzekválni. Nem, dehogy, azt nem úgy mondják. Szuggerálni akarja az orvos. Szuggerálni. Szuggerálni. Igy mondják, szuggerálni.

Ezen megint megörült. A Szabadság-téren kevesen jártak, egy szembejövőt szinte megállított, hogy közölje vele, hogy igy kell mondani: szuggerálás. De aztán mégse mondta, csak a száját nyitotta ki és révetegen mosolygott rá. Az ember megfordult és utánanézett.

Mindez szomorúság, ami eddig volt, az nyilvánvaló. És most még egyszer átgondolta az egészet s az az érzése volt, hogy elérkezett a számadásig. Csak mintha valamit elfelejtett volna. Mit felejtettem el, valószínűleg a feleségemnek felejtettem el szólni. Elhatározta, hogy délután felszól a feleségéhez és megmondja neki. De mit? Eh, mindegy.

Végigment az utcán, még tisztában volt vele, hogy a sarkon visszafordult és összehúzott szemmel elolvasott egy cégtáblát – azután hosszú csend következett.

Délután három óra felé jutott megint eszébe. Egy kávéházba találta magát, olyanféle érzéssel, mint mikor valaki nagyon erőlködik, hogy eszébe jusson, mit álmodott néhány perccel előbb – s végre hirtelen eszébe jut. Most jött csak rá, hogy órákig mászkált a körúton, boltokba vásárolt közben – a széken csomagok hevertek mellette – emberekkel beszélt, hangosan hadonászott. Valahol mintha veszekedett volna is. Aztán bejött ebbe a kávéházba – de miért is jött csak be ebbe a kávéházba? Ide ő nem szokott járni. És hirtelen nyomasztó szorongás fogta el, az ismeretlen ablakok és ismeretlen pincérek láttára. Majd egyszerre felderült, eszébe jutott az »egy-kettő-három«, amit délelőtt kifundált. Annyira jókedve lett, hogy dúdolni kezdett és zsebre dugott kezekkel nézte a főpincért. A főpincér is nézte őt és valami furcsa volt az arcán. Ettől zavarba jött. Mi lehet az oka? A fia jutott eszébe és egy levélszekrény. Ellágyult, nagy melegséggel gondolt a fiára és félhangosan szólt maga elé: »Az én édes fiam szeret engem. Az én édes fiam úgy szeret engem, mint fiú apját szereti az emberiség történetében«. Elmondta ezt és megdöbbent szavainak ünnepélyes nagyszerűségétől: – egy pillanatra szinte megszédült, hogy ilyen nagy dolog az ő eszébe juthatott. Igen, az emberiség, mondta még egyszer, mélyen megindulva – és hogy ő erre nem gondolt! Igen, a szeretet és az emberiség.