A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Hank Green: An Absolutely Remarkable Thing

Dutton, An Imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2018

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Szabó Luca

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2018 by Hank Green

Hungarian translation © Szabó Luca, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

„Golden Years” by David Bowie.

©1976 EMI Music Publishing LTD & Publishers Unknown.

All rights on behalf of EMI Music Publishing LTD administered by Sony/ ATV Music Publishing LLC, 424 Church Street, Suite 1200, Nashville, TN 37219.

All rights reserved. Used by permission.

„Don’t Stop Me Now” by Freddie Mercury.

©1978 Queen Music LTD.

All rights administered by Sony/ATV Music Publishing LLC,

424 Church Street, Suite 1200, Nashville,  TN 37219.

All rights reserved. Used by permission.

„Call Me Maybe”

Words and Music by Carly Rae Jepsen, Joshua Ramsay and Tavish Crowe

© 2011 UNIVERSAL MUSIC CORP., JEPSEN MUSIC PUBLISHING, BMG

GOLD SONGS, CROWE MUSIC INC., BMG PLATINUM SONGS and REGULAR MONKEY PRODUCTIONS. All Rights for JEPSEN MUSIC PUBLISHING Controlled and Administered by UNIVERSAL MUSIC CORP. All Rights for BMG GOLD SONGS, CROWE MUSIC INC., BMG PLATINUM SONGS and REGULAR MONKEY PRODUCTIONS Administered by BMG RIGHTS MANAGEMENT US) LLC. All Rights Reserved. Used by Permission. Reprinted by Permission of Hal Leonard LLC.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-752-8

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Köszi, anyu!

ELSŐ FEJEZET

Nézzék, tisztában vagyok vele, hogy önök egy ármánnyal, rejtélyekkel, kalanddal, halálközeli élményekkel és igazi halállal teli, nagyszabású történetet várnak. De ahhoz, hogy eljussunk odáig (hacsak nem akarnak rögtön a tizenharmadik fejezethez lapozni – én nem dirigálok), kénytelenek lesznek tudomásul venni a tényt, hogy én, April May amellett, hogy nálam fontosabb dolog aligha történt az emberi fajjal, egy huszonéves nő vagyok, aki elkövetett néhány hibát. A markomban tartom önöket, és ez csodálatos érzés. Enyém a sztori, ezért úgy mesélem el, ahogy csak akarom. Vagyis alkalmuk nyílik megérteni engem is, nemcsak a történetemet, úgyhogy ne lepődjenek meg, lesz egy kis dráma is. Igyekszem őszintén beszámolni az eseményekről, de bevallom, jelentős mértékben elfogult vagyok magammal szemben. Jó esetben nem az lesz a vége, hogy önök egyik vagy másik oldalra állnak, hanem az, hogy megértik, én is ember vagyok (vagy legalábbis voltam).

És nagyon is embernek éreztem magam, miközben hullafáradtan vánszorogtam a Huszonharmadik utcán hajnali háromnegyed háromkor, miután lenyomtam egy tizenhat órás munkanapot egy startupnál, amely (hála az erőszakos, hülye szerződésnek, amelyet aláírattak velem) névtelen marad. Pénzügyi szempontból borzalmas döntésnek tűnhet képzőművészetet tanulni az egyetemen, de ez igazából csak akkor igaz, ha egy csomó diákhitelt fel kell venni, hogy finanszírozzuk felvágós tanulmányainkat. Persze én pontosan ezt tettem. A szüleim sikeresek voltak, egy vállalkozást vezettek, amely kis és közepes tehenészeteket látott el felszereléssel. Például olyan kis izékkel, amiket fel kell helyezni a tehénre, hogy kijöjjön belőle a tej, na, ezeket árulták és terjesztették a szüleim. Jól menő üzlet volt, ahhoz elég jó, hogy nem kellett volna nagyobb adósságba vernem magam, ha állami iskolába jártam volna. De én nem így tettem. Kölcsönöket vettem fel. Sokat. Szakról szakra ugráltam (hirdetés, szépművészet, fotózás, illusztráció), majd végül megállapodtam a földhöz ragadt (de legalább hasznos) design alapképzésnél, és elvállaltam az első állást, ami ahhoz kellett, hogy New Yorkban maradhassak, és ne találjam magam a régi szobámban, a szüleim észak-kaliforniai házában.

Ez az állás pedig egy kudarcra ítélt startupnál volt, amelyet a gazdagok végtelen sora finanszírozott. Ezek csak a gazdag emberek legunalmasabb álmát képesek álmodni: azt, hogy még jobban meggazdagodnak. Persze ha egy startupnál dolgozunk, az azt jelenti, hogy „családtaggá” válunk, így aztán, ha beüt a krach, elhúz mellettünk a határidő, valamelyik feltaláló behisztizik, vagy csak úgy, akkor nem szabadulunk a munkahelyünkről hajnali háromnál előbb. Ezt – őszinte leszek – utáltam. Azért utáltam, mert a cég időbeosztást segítő appje ostoba ötlet volt, nem segített senkin, és azért is utáltam, mert tudtam, hogy csak a pénzért csinálom, és még azért is utáltam, mert arra kérték az alkalmazottakat, hogy úgy tekintsenek a cégre, mintha ez lenne az egész életük, ne úgy, mint egy sima munkára, vagyis semmi időm nem maradt a saját projektjeimre.

DE!

Tényleg használtam a diplomámat, mert tényleg grafikus designnal foglalkoztam, és eleget kerestem ahhoz, hogy kifizessem a lakbért, pedig még nem volt egy éve, hogy befejeztem a sulit. A munkakörülményeim felértek egy bűnténnyel, és a bevételem felét arra költöttem, hogy egy kétszobás lakás nappalijában alhassak, de azért működtek a dolgok.

Most füllentettem. Az ágyam a nappaliban volt, de többnyire a hálószobában aludtam – Maya szobájában. Nem éltünk együtt, hanem lakótársak voltunk – a valaha volt April azt akarná, hogy ezt mindenképp hangsúlyozzam ki. Mi a különbség a kettő között? Nos, leginkább az, hogy az összeköltözés előtt nem jártunk. Kényelmes összejönni a lakótársunkkal, de azért össze is zavarja az ember fejét, ha az egyetemi években szinte végig együtt laktunk. Aztán végül összejöttünk, és már több mint egy éve egy párt alkottunk.

Ha két ember történetesen már együtt él, mikor merül fel az a kérdés, hogy összeköltözzenek-e? Nos, a mi esetünkben a kérdés úgy hangzott: „Lehetne, hogy kikerüljön a nappaliból az a használtan vásárolt matrac, hogy le tudjunk ülni a kanapéra, amikor nézzük a Netflixet?”, és a válaszom eddig mindig az volt: „Szó sem lehet róla, csak lakótársak vagyunk, akik járnak.” Ezért aztán továbbra is volt egy ágy a nappalinkban.

Én szóltam, hogy dráma is lesz.

Mindegy. Térjünk vissza annak a sorsdöntő januári éjjelnek a közepére. A következő hétig fel kellett dobni az App Store-ba a hülye app frissítését, és azt vártam, hogy jóváhagyjanak néhány változtatást a felhasználói felületben, blabla, úgysem érdekel senkit – unalmas munkahelyi szájtépés volt az egész. Ahelyett, hogy korán bementem volna, későig maradtam, mindig is ezt szerettem jobban. Az agyamat teljesen leszívta az, hogy megpróbáltam értelmezni a főnökök titokzatos utasításait, miközben ezek az alakok egy képmezőt meg egy vektort sem tudtak megkülönböztetni. Kicsekkoltam az épületből (ez egy közösségi munkatér volt, még csak nem is rendes, bérelt irodahelyiség), és három percet sétáltam a metróállomásig.

Ekkor MINDEN OK NÉLKÜL elutasította a metrókártyámat a beléptetőkapu. Volt egy másik kártyám is a munkahelyemen, az asztalomon, és mivel nem tudtam egészen pontosan, mennyi pénz van a számlámon, úgy éreztem, a biztonság kedvéért érdemes lenne visszasétálni a három sarokra lévő irodába.

Zöldre vált a lámpa, átkelek a Huszonharmadik utcán, és ekkor rám dudál egy taxis, mintha semmi keresnivalóm nem lenne a zebrán. Mi bajod, haver, zöldem van. Elfordítom a fejem, az iroda felé venném az irányt, és ekkor azonnal meglátom. Amikor közelebb érek hozzá, világossá válik, hogy ez egy valóban… VALÓBAN kivételes szobor.

Mármint CSÚCS, de közben kicsit New York-osan CSÚCS, értik?

Hogyan magyarázzam el, mit éreztem? Azt hiszem… nos… New Yorkban az emberek tíz évet szánnak arra, hogy valami lenyűgözőt alkossanak, valamit, ami annyira tökéletesen magába sűríti egy gondolat lényegét, hogy a világ hirtelen tízszer olyan érthetővé válik, mint addig volt. Gyönyörű, erőteljes, és valaki az életének igen nagy hányadát beletette. A helyi hírekben megjelenik a sztori, mindenki felkiált, hogy: „Azta!”, aztán másnapra megfeledkezünk róla egy másik ABSZOLÚT TÖKÉLETES IZÉ kedvéért. Ettől ezek a tárgyak nem lesznek kevésbé csodálatosak vagy kevésbé egyediek… Csak mivel egy csomóan egy csomó lenyűgöző dolgot csinálnak, az ember kissé megcsömörlik tőlük.

Na, hát ezt éreztem, amikor megláttam. Egy több mint három méter magas Transformer állt előttem szamuráj fegyverzetben, és óriási, széles mellkasa jó másfél méterrel a fejem fölé magasodott. Csak állt ott a járda közepén, tele energiával és erővel. Úgy nézett ki, mintha bármelyik percben felém fordulhatna, és rám szegezhetné uralkodói tekintetét. Ehelyett csak állt ott, csendesen, szinte megvetően, mintha a világ meg sem érdemelné a figyelmét. Az utcai lámpa fényében érdekes elegyet alkotott a kétféle fém, az éjfekete matt és a tükörhöz hasonlatos ezüst. És biztos, hogy fém volt… nem valami festékszóróval lefújt, kartonból készült jelmez. Lélegzetelállító volt a kivitelezés. Talán öt másodpercig ácsorogtam ott, aztán megborzongtam egyrészt a hidegtől, másrészt a szobor tekintetétől, és továbbsétáltam.

Ekkor. Úgy. Éreztem. A. Világ. Legnagyobb. Idiótája. Vagyok.

Most komolyan, én művész vagyok, a kelleténél sokkal keményebben dolgozom egy mélységesen érdektelen munkahelyen, hogy teljen a túl magas lakbérre, és New Yorkban maradhassak – hogy elmerülhessek a világ egyik legkreatívabb és legbefolyásosabb kultúrájában. Itt van a járda közepén egy műalkotás, egy páratlan vállalkozás, egy installáció, amelyen az alkotója feltehetőleg évekig dolgozott abban a reményben, hogy az emberek majd megállnak, megnézik és elgondolkodnak. Erre itt vagyok én, akit a nagyvárosi élet megkeményített, a sokórányi pixeltologatás pedig mentálisan leszívott, és alig vetek egy pillantást egy ilyen varázslatos valamire.

Erre a pillanatra tisztán emlékszem, ezért gondoltam, megemlítem. Visszamentem a szoborhoz, lábujjhegyre álltam, és azt kérdeztem tőle:

– Szerinted felhívjam Andyt?

A szobor persze meg sem rezzent.

– Csak álldogálj ott, ha nem bánod, hogy felhívom Andyt.

Úgyhogy tárcsáztam.

De előbb bemutatom Andyt!

Bizonyára ismerik azokat a pillanatokat, amikor az életük megváltozik, és arra gondolnak: egészen biztosan, kétségtelenül mindig szeretni és értékelni fogom ezeket a remek embereket, akikkel annyi évet töltöttem együtt, és a kapcsolatot is tartani fogom velük, annak ellenére, hogy az életünk most nagyon megváltozik, aztán akár törölhetnék is ezeket a remek embereket a Facebook-ismerőseik közül, mert soha többé nem látják egyiket sem. Nos, Andy, Maya meg én valahogy (eddig) sikeresen elkerültük ezt a szomorú sorsot. Mayának és nekem ez úgy sikerült, hogy ugyanazon a kilenc négyzetméteren osztoztunk. Andy viszont a város túlsó végében élt, és harmadéves korunkig még csak nem is ismertük. Mayával akkor már többnyire ugyanazokat az órákat vettük fel, mert, nos, eléggé kedveltük egymást. Nyilvánvaló volt, hogy minden projekten egy csapatban dolgozunk. Kennedy professzor úr viszont egyszer háromfős csoportokra osztott minket, vagyis kaptunk egy random harmadikat. Valahogy úgy alakult, hogy Andy maradt a nyakunkon (vagy az ő szemszögéből nézve valószínűleg inkább mi maradtunk az ő nyakán).

Tudtam, ki ő. Még némi halovány benyomásom is kialakult róla, miszerint „ez a srác sokkal magabiztosabb, mint amihez joga lenne”. Vékony volt, és viaszfehér bőre miatt nagyon furcsa. Gyanítottam, a fodrásznál mindig azt kéri, úgy vágják le a haját, mintha nem vágták volna le. De mindig volt a tarsolyában egy szellemes megjegyzés, ami többnyire vagy vicces volt, vagy éleslátásról tanúskodott.

Az volt a feladat, hogy dolgozzuk ki egy elképzelt termék teljes brandjét. A csomagolással nem volt kötelező foglalkozni, de több logót is terveznünk kellett, valamint egy útmutatót (ez egy kis könyv, amelyből mindenki megtudhatja, hogyan kell megjelennie a brandnek, és melyik betűtípust meg színt mikor kell használni). Többé-kevésbé adott volt, hogy egy trendi és menő, fiktív cég nevében fogunk dolgozni, amely etikus, fairtrade, használhatatlan zsebes farmereket gyárt. Jó, igazából szinte mindig egy fiktív sörgyárat választottunk, merthogy egyetemisták voltunk. Sok pénzt fizettünk azért, hogy fejlesszük az ízlésünket a sörök terén, és erre beképzeltek legyünk.

Nem tudom, Maya vajon ebbe az irányba ment volna-e el, de Andy elviselhetetlenül makacs volt, és valahogy meggyőzött minket arról, hogy a „Popó Rágó”, egy fenékízesítésű rágó vizuális megjelenését fogjuk megalkotni. Eleinte idétlennek tűnt az érve, miszerint diploma után úgysem menő, trendi dolgokkal fogunk foglalkozni, ezért akár nem is kell komolyan vennünk ezt a projektet. De a végén, amikor komolyra váltott, megnyert minket.

– Nézzétek, csajok – mondta –, könnyű valami menő cuccnak menő külsőt kölcsönözni, ezért is választ mindenki menő cuccokat. A végén viszont mindig minden menő cucc unalmassá válik. És ha mi képesek lennénk valami idétlennek lenyűgöző külsőt adni? Ha egy eladhatatlan cuccból királyságot csinálnánk? Ez az igazi kihívás. Ehhez már komoly hozzáértés kell. Mutassuk meg, hogy mi komolyan értünk hozzá!

Erre határozottan emlékszem, mert ekkor jöttem rá, hogy Andyben van potenciál.

A projekt végére – nem tehettem róla – kicsit lenéztem a csoporttársainkat, akik olyan komolyan vették a testhezálló farmereket és a kézműves söröket. És a kész termék tényleg szuperül nézett ki. Andy hihetetlenül tehetséges illusztrátor volt – ezt azelőtt is tudtam róla, csak nem tűnt különösebben fontosnak –, Mayának gyönyörű volt a kézírása, én meg nagyon tudtam színezni, úgyhogy tényleg egészen csodálatos lett a végeredmény.

Így ismerkedtünk meg Andyvel, és hálát adok az égnek, amiért összehozott minket vele. Őszintén szólva kellett is mellénk valaki, aki tompítja a kapcsolatunk kezdeti szakaszának feszültségeit. A Popó Rágó-projekt után, amely egyébként annyira tetszett Kennedynek, hogy feltette a kurzus weboldalára, trióvá bővültünk. Együtt dolgoztunk szabadúszó projekteken, meg Andy időnként átjött hozzánk, és társasozásra kényszerített minket. Aztán csak úgy eltelt az este, beszélgettünk politikáról, álmokról, szorongásokról. Az sosem zavarta egyikünket sem, hogy a srác kicsit szerelmes belém, mert tudta, hogy foglalt vagyok, és szerintem Maya nem tekintette vetélytársnak. Érdekes módon a diploma után sem hullott szét a mi kis csapatunk, és továbbra is a vicces, fura, okos és ostoba Andy Skampttel lógtunk.

Őt hívtam fel hajnali háromkor.

– Cseszd meg, April, hajnali három van!

– Helló, van itt valami, amit látnod kell.

– Erős a gyanúm, hogy ráér holnapig.

– Nem, ez oltári! Hozd a fényképezőt… és Jasonnek van lámpája? – Jason Andy lakótársa volt, és mindketten szerettek volna internetes hírességgé válni. Nagyon kis közönségnek közvetítették a neten, ahogy számítógépes játékokat játszanak, és volt egy podcastjuk a legjobb tévés jelenetekről, amelyekben meghal valaki, ezt is feltöltötték a YouTube-ra. Nekem úgy tűnt, ez az a gyógyíthatatlan betegség, amiben olyan sok gazdag srác szenved: a hegyekben álló bizonyíték ellenére azt hiszik, a világnak komolyan az ő fehéreknek szóló, vicces podcastjukra van szüksége. Ez keményen hangzik, de akkoriban ez volt a véleményem. Most már persze tudom, milyen könnyű úgy érezni, hogy nem számítasz, ha senki sem figyel rád. Ráadásul azóta meghallgattam a Hullafigyelőt, és tényleg tök vicces.

– Várj… Mi történik? Mit csináljak? – kérdezte.

– Mondom, mit csinálsz. Elsétálsz a Gramercy Színházhoz, magaddal hozol Jason videós cuccaiból annyit, amennyit csak elbírsz, és nem fogod megbánni, szóval eszedbe se jusson visszaülni az elé a béna hentai VR-játék elé, amit épp játszottál… Ez sokkal jobb, esküszöm.

– Most ezt mondod, de próbáltad már a Cherry Blossom Fairy Five-ot, April May? Nos?

– Leteszem… Öt perc múlva itt vagy!

Letettem.

Többen is elsétáltak mellettem, amíg vártam, de egyikük sem Andy volt. Manhattan már nem olyan király, mint valaha, ez egyértelmű, de azért ez még mindig a sosem alvó város. Az is lehetne a mottója: „Vesd tekinteted a mezőre, amelyen leszarom tablettáim teremnek, és nézd, mily kietlen!” Az emberek futó pillantást vetettek a szoborra, majd továbbsiettek, éppen úgy, ahogy majdnem én is tettem. Igyekeztem úgy kinézni, mint akinek van valami dolga. Manhattan biztonságos, de ez nem jelenti azt, hogy nem érhet inzultus egy huszonhárom éves nőt, aki egyedül kószál az utcán hajnali háromkor.

Néhány percre kettesben maradtam az alkotással. Manhattanben sosincs igazán sötét, most is sok lámpa vett körül, de az árnyak és a szobor mérete miatt nem volt könnyű elég alaposan szemügyre venni. Masszív volt, lehetett vagy száz kiló. Levettem a kesztyűmet, és hozzáértem. Meglepett, hogy nem hideg a fém. Persze nem is volt meleg… hanem kemény. Megkocogtattam a medencéjét, de nem azt a hangot hallottam, amire számítottam. Egy puffanás, majd halk zümmögés következett. Felmerült bennem a gondolat, hogy ez is célja volt a művésznek… azt akarta, hogy New York lakói interakcióba lépjenek ezzel a szoborral… fedezzék fel a tulajdonságait. A képzőművészetin sokat kell gondolkodni célokon, szándékokon. Ez az alapvetés: MŰVÉSZETI ALKOTÁST LÁTSZ MŰBÍRÁLATOT KÉSZÍTESZ.

Végül leálltam a műbírálattal, és csak úgy befogadtam a látványt. Egyre jobban bejött. Nemcsak mint valaki más alkotása, hanem úgy is, mint egy igazán jó műalkotás… csak úgy élveztem. Semmire sem hasonlított, amit addig láttam. Bátor volt ez a Transformers-szerűsége. Én például sosem mertem volna olyasmit alkotni, ami külsőre a legkevésbé is óriási robotra emlékeztet. Senki sem vágyik rá, hogy olyasmihez hasonlítsák, ami a tömegek körében népszerű. Az minden lehetséges sors legrosszabbika.

De ebben a szoborban több volt ennél. Olyan volt, mintha egészen máshonnan származna, mint bármely alkotás, amelyet valaha láttam, legyen bár szó szobrokról vagy egyebekről. Teljesen elmerültem a tanulmányozásában, Andy zökkentett ki.

– Mi a jó büdös…

Volt nála egy hátizsák, három vállszíj, a kezében meg két állvány.

– Aha – feleltem.

– Hát ez CSÚCS!

– Igen… Az benne a borzalmas, hogy kis híján elmentem mellette. Csak annyit gondoltam, oké, itt egy újabb kibaszott menő, New York-i izé, és sétáltam tovább. De aztán rájöttem, hogy nem olvastam, és nem is hallottam róla semmit, és mivel ugyebár te állandóan keresed a szenzációt, amivel befuthatnál, ez esetleg érdekes lehet számodra. Szóval itt őrzöm neked.

– Tehát megláttad ezt az óriási, gyönyörű, izmos műalkotást, és ki más jutott volna eszedbe, mint ANDY Skampt! – Két hüvelykujját csontos mellkasába vájta.

– LOL – vetettem oda gúnyosan. – Gondoltam, teszek neked egy szívességet. Lehetne, hogy csak úgy hálás legyél érte?

Kissé kedveszegetten nyújtotta át az egyik állványt.

– Na, akkor készüljünk elő! Haladjunk, mielőtt még részegen erre jár a Channel 6, és lenyúlja a szenzációnkat.

Öt perc alatt felállítottuk a kamerát, beizzítottuk az akkumulátoros reflektort, és Andy felcsíptette a mikrofont a kabátja hajtókájára. Már nem nézett ki olyan idiótán, mint a suliban. Leszokott a hülye baseballsapkákról, és a haját sem vágatta már olyan rendezetlenre (vagy inkább csak szokatlanra), hanem áttért a rövid, hullámos frizurára, ami kiemelte az arcformáját. Hiába volt húsz centivel magasabb nálam, és szinte pontosan egyidős velem, mégis öt évvel fiatalabbnak nézett ki.

– April – szólt.

– Hmm?

– Szerintem legyél inkább te.

Gondolom, értetlen morgással válaszoltam.

– Mármint a kamera előtt.

– Haver, ez a te álmod, nem az enyém. Én szart sem tudok a YouTube-ról.

– Csak… tudod… nos… – Utólag azt hiszem, lehetséges, hogy sejtette, mekkora felhajtás lesz ebből, bár sosem kérdeztem rá. Akkorára nyilván nem számított, amekkora valójában lett, de arra talán igen, hogy nagy lesz.

– Te, nehogy azt hidd, hogy elnyerheted a kegyeimet, ha internetes sztárt csinálsz belőlem! Nem is akarok az lenni.

– Persze, de fogalmad sincs, hogy kell használni ezt a kamerát. – Éreztem, hogy ez csak kifogás, de nem értettem, miért van rá szükség.

– Nekem fogalmam sincs arról, mit kell csinálni a kamera mögött, de arról sem, mit előtte. Ti Jasonnel egész nap az internethez beszéltek, nekem még Facebookom is épphogy van.

– De Instagramod simán.

– Az más – vigyorodtam el.

– Nem más. Látszik, hogy megválogatod, mit posztolsz. Nem verhetsz át senkit. April, te a digitális világ lakója vagy. Mind tudjuk, hogyan kell előadni.

Az ég áldja Andyt, amiért olyan nyersen fogalmazott. Persze igaza volt. Próbáltam nem foglalkozni a közösségi médiával, és tényleg szívesebben töltöttem az időmet művészeti galériákban, mint a Twitteren. De azért nem függetlenítettem magam a nettől annyira, mint amennyire mutattam. Körültekintően felépített internetes személyiségemhez tartozott, hogy körültekintően építsem fel az internetes személyiségemet. Ettől még mindketten éreztük, hogy Andy olyasvalamire akar rámutatni, ami nincs is ott száz százalékig.

– Andy, most mi van?

– Csak… – Mély levegőt vett. – Szerintem a művésznek jobb lenne, ha te állnál a kamera elé. Én egy szerencsétlen hülye vagyok, tudom, hogy nézek ki. Engem nem fognak komolyan venni. Te ebben a szerelésben meg ezzel az arccsonttal úgy festesz, mint egy művész. Rajtad látszik, hogy tudod, miről beszélsz. És ez így is van, és jól is beszélsz, csajszi. Ha én csinálom, az egészből vicc lesz. Ráadásul te találtad, szóval logikus, hogy te szerepelj a videón.

A design szakon diplomázott csoporttársaimtól eltérően én sokat gondoltam a szépművészetre. Ha esetleg felmerülne a kérdés, mi a különbség a design és a szépművészet között, nos, ez utóbbi önmagáért létezik. A szépművészet feladata saját maga. A design feladata ellenben valami más. Olyasmi, mint a vizuális mérnökség. A suli elején szépművészettel foglalkoztam, de az első félév végére megérett bennem a gondolat, hogy nem lenne rossz egyszer majd állást találni. Ezért aztán átmentem a reklám szakra, amit utáltam, ezért még párszor váltottam, míg végül megadtam magam, és a design mellett döntöttem. De még ekkor is lényegesen több időt és energiát szántam arra, hogy nyomon kövessem a manhattani művészeti életet, mint bármelyik design szakos társam. Ezért is akartam olyan kétségbeesetten a városban maradni. Ez talán hülyén hangzik, de már attól is fontosnak éreztem magam, hogy New Yorkban lehettem huszonéves. Még ha nem is valódi művészettel foglalkoztam, legalább megvetettem a lábamat a Cityben, jó messzire a szüleim tejgazdaságától.

Végül is Andy nem adta jelét, hogy fel akarná adni, én meg úgy döntöttem, nem is olyan nagy ügy az egész. Így hát végigvezettem a mikrofont a blúzom alatt… A vezeték még meleg volt Andy testétől. A reflektor belevilágított a szemembe, alig láttam a lencsét. Hideg volt, kicsit fújt a szél, és egyedül álltunk a járdán.

– Készen állsz? – kérdezte.

– Add azt a mikrofont! – mutattam a földön fekvő, kinyitott táskára.

– Tökéletes, ami rajtad van, nem kell másik.

Értettem, mit nem ért.

– Nem, kelléknek gondoltam. Az interjúhoz.

– Ja… oké… – Odaadta a mikrofont.

– Oké – bólintottam.

– Na, akkor forog.

MÁSODIK FEJEZET

– Na, akkor forog.

Bizonyára hallották már, ahogy Andy kimondja ezeket a szavakat. Ha önök emberek, és jártak már internetkapcsolat közelében, akkor hallották. Akár egy nyelvet beszélünk, akár nem. Akár állt már a tulajdonukban valaha is elektronikus eszköz, akár nem. Akár kínai milliárdosok, akár kiwi birkapásztorok, hallották. Még a nepáli fegyveres lázadók is hallották. Ez a világ legtöbbször megtekintett videója. Többször nézték meg, mint ahány ember él a Földön. A Google becslése szerint a „New York Carl”-t az összes élő ember kilencvennégy százaléka látta. Mostanra, gondolom, a halottak jó része is.

Miután Andy megvágta a felvételt… nagyjából ez lett belőle:

Készen vagyok. Huszonkét órája vagyok ébren. Alig van rajtam smink, és mivel a munkahelyem elvárása az öltözködéssel kapcsolatban annyi, hogy nézzünk ki úgy, mint akit egyáltalán semmi sem érdekel, egy fehér kapucnis pulcsit viselek, rajta egy farmerkabátot, valamint a térdén szaggatott farmert, amiben nincs melegem. Fekete hajam a vállamra omlik, a szemembe világít a reflektor, alig tudom megállni hunyorgás nélkül, de ezzel együtt nem is festek olyan rosszul. Az is lehet, hogy már annyiszor láttam a videót, hogy már nem érzem cikinek. Olyan sötét a szemem, hogy még akkor is teljesen tágnak tűnik a pupillám, amikor süt a nap. A fogam csillog Jason LED-lámpájának fényében. Tulajdonképpen királyul nézek ki. Az alváshiánytól már szédülök. Berekedtem.

– Helló! April May vagyok, és a Huszonharmadik utca és a Lexington sarkán állok egy hívatlan és különös látogatóval. Valamikor hajnali három óra előtt érkezett, és a Gramercy Színház szomszédságában található Chipotle mexikói éttermet őrzi, mint egy ismeretlen civilizáció ősi harcosa. Jeges pillantása valahogy megnyugtató, mert, ugye, egyikünk sem tudja, merre tart az élete… még ez a három méter magas fémharcos sem. Lenyom az élet súlya? Nyugi… jelentéktelen vagy! Nagyobb biztonságban érzem magam most, hogy ő vigyáz rám? Nem! De talán nem is a biztonság a dolog lényege!

Miközben ezt mondom, elsétál mellettünk egy pár, egy hosszú éjszaka után hazafelé tartanak, és a válluk fölött nem is arra a kibaszott, óriási ROBOTRA, hanem a kamerára néznek vissza.

Hirtelen megváltozik a szög. (Ez az után történt, hogy néhány másodpercig összevissza motyogtam, mint egy idióta, mert nem tudtam, mit mondjak, és Andy nyugtatgatott, hogy majd kivágja azokat a részeket, ahol összevissza motyogok, mint egy idióta.)

– A neve Carl! Helló, Carl! – Itt odatartom elé a kellékként használt mikrofont… ehhez lábujjhegyre kell emelkednem. Alacsony vagyok, százötvenhét centi, és ettől Carl még magasabbnak tetszik, mint amilyen. Egy szót sem szól.

– Hallgatag egy robot, de a megjelenése minden szónál többet mond.

Újabb vágás, megint a kamerába nézek.

– Carl mozdíthatatlan, szilárd, érintésre meleg. Egy három méter magas robot, amelyet a New York-iak nem tartanak különösebben érdekesnek.

Vágás.

– Minek hihetik? Művészeti alkotásnak? Egy szabadidős projektnek, amelyet a lecsúszott lakóval együtt lakoltattak ki a lakásából? Egy közeli filmforgatás után ottfelejtett kelléknek? A sosem alvó város már annyira menő, hogy észre sem veszi a világ legkülönösebb, legmeghökkentőbb történését? Nem, várjunk csak! Épp most állt meg mellettünk egy fiatalember, hogy szemügyre vegye. Kérdezzük meg a véleményét!

Vágás.

Most Andy orra alá nyomom az alibi mikrofont.

– Hogy is hívnak?

– Andy Skampt vagyok. – Andy valamiért még nálam is idegesebb.

– És meg tudod erősíteni, hogy egy három méter magas robot áll a Chipotle előtt?

– Igen.

– És meg tudod erősíteni, hogy ez rohadtul nem normális dolog?

– Aha.

– Szerinted mit jelenthet?

– Azt nem tudom. Most, hogy így belegondolok, kicsit megrémültem Carltól.

– Köszönöm, Andy.

Vágás.

– Tessék, világ polgárai. Egy óriási, tiszteletet parancsoló, rémisztő, érintésre meleg robot érkezett New York Citybe, és mert semmit sem csinál, csupán egy egyperces videó erejéig érdekes. – Miközben ezt mondom, közeliket lehet látni a robotról, amelynek mozdulatlanságából árad a mozgás, és a felszíne alatt csak úgy buzog az energia.

Mialatt a kamera előtt álltam, végig a művészre gondoltam. Egy magamfajta alkotó, aki valami igazán rendkívüli dologba tette bele a lelkét, és lehet, hogy az egész világ csak úgy semmibe fogja venni. Szerettem volna belelátni a fejébe. Szerettem volna megérteni, miért alkotta meg ezt a valamit, és egyúttal szerettem volna számonkérni a világon, hogy ilyen érzéketlenül átnéz egy ilyen gyönyörűségen. NEW YORK-IAK, FIGYELEM! ÉRTÉKELJÉTEK, MILYEN OLTÁRI CUCCOK LÉTEZNEK! Szerettem volna, ha az emberek felébrednek, és néhány másodpercig ezt a kivételesen lenyűgöző emberi alkotást nézik. Így utólag nevetséges.

– Jó lesz?

– Aha, szuper, fantasztikus! Aranyos vagy, okos, és az internet odalesz érted.

– Ó, mindig is erre vágytam! – közöltem pléhpofával. – Hirtelen rettenetesen fáradtnak érzem magam.

– Aha, ja, megértem. Miért is vagy még ébren?

– Az óriási robotot leszámítva? Tudod, újabb nap, újabb „mindenki dobjon el mindent” jellegű krízis.

– Neked legalább van munkád.

Andy szabadúszóként próbálta ki magát, amit az ember akkor csinál, ha nincs visszafizetendő diákhitele, mert az apja egy mocskos gazdag hollywoodi ügyvéd.

És Carl már nem is volt beszédtéma. Andy lőtt róla néhány közelit, miközben én a munka miatt nyávogtam neki, ő meg elmesélte, hogy van egy új kliense, aki azt kérte, a logója legyen „kompjúteresebb”. Még Andy vállára is felkapaszkodtam, hogy a lehető legközelebbről nézhessem meg a robot arcát, és igyekeztem nem mozgatni a kamerát, amíg elkészülnek a vágóképek. De csak a munkáról meg az életről beszélgettünk, és már majdnem hajnali négy volt.

– Na, hát ez rohadt furcsa volt, April May, kösz, hogy kihívtál az éjjeli hidegbe, hogy robotos videót vegyek fel veled.

– Én meg köszönöm, hogy eljöttél, és nem, nem megyek át hozzád, hogy nézhessem, ahogy megszerkeszted a videót. Lefekszem aludni. Ha délnél korábban telefonálsz, felnyársallak azzal a hegyes izével, ami Carl fején van.

– Szívesen máskor is.

– Holnap találkozunk.

Miközben hazafelé tartottam a metrón, „ne zavarjanak” módra állítottam a mobilomat. Azt hiszem, egészen a halálom utánig nem aludtam olyan jól, mint aznap éjjel.

HARMADIK FEJEZET

Délután kettőkor keltem. Arra sem ébredtem fel, amikor Maya kimászott az ágyból. Bejött a szobába – halkan kopogott, miközben már nyitotta az ajtót, ami idegesített, ugyanakkor bájosnak is találtam –, és hozott egy csésze kávét. A szoba az én ízlésemnek kellemesen zsúfolt volt. Néhány ruhadarab a földön, az íróasztalon a kelleténél eggyel több csésze, és túl sok könyv az éjjeliszekrényen.

Nem is értem azokat, akik állandóan rendet tartanak maguk körül. Sokkal hatékonyabb néha nagytakarítást csinálni, mint folyamatosan fenntartani a megfelelő állapotokat. Ráadásul az elmém szereti a felfordulást. Szinte szükségem van a kupira, hogy rendezett alkotásaim és gondolataim szülessenek. Egyszerűség a designban, teljes katasztrófa minden másban. Ez egy egész szellemiség volt, sokat dolgoztam rajta. Persze Maya gondoskodott róla, hogy ne térjek le teljesen a pályáról.

Maya sokkal összeszedettebb személyiség volt, mint én, de egyikünk sem volt rendmániás, ezért is tudtunk lakótársakként működni. Egyértelmű volt, hogy már órák óta fent van: loknijait különleges kontyban viselte, amelynek elkészítési módja számomra többnyire rejtély maradt. Kitaláltam, hogy később fontos programja lesz. Valószínűleg szólt is erről, de még ha így is volt, nem emlékeztem, hová is készül. Lehet, hogy munkaügyben találkozik egy ügyféllel? Hármunk közül egyedül neki sikerült egy igazi designcégnél elhelyezkedni. Nem kereste halálra magát, de már ez is valami volt. A sminkelésen már túlesett.

Az hagyján, hogy sokkal jobban karbantartotta a lakást, mint én, de a kapcsolatunkat is ő ápolta ügyesebben. A kapcsolatunk minden furcsasága tőlem eredt. Aktívan akadályoztam abban, hogy komoly dolgokról beszéljen. Az én problémáim nélkül már rég „összeköltöztünk volna”.

– Hoztam kávét – suttogta, hátha még nem ébredtem fel.

– És hosszú évek együttélése alatt nem tűnt fel neked, hogy sohasem kávézom?

– Ez nem igaz. – Letette a csészét az éjjeliszekrényre. – Csak nagyon-nagyon rossz napokon kávézol.

Leült az ágy szélére. Felé fordultam, és az arcom egyetlen, hatalmas kérdőjellé változott.

– April, ez a robotos sztori most már kicsit fura.

– Te tudsz Carlról?

– Miért kellett ilyen hülye nevet adni neki? – háborodott fel.

– Te tudsz Carlról. – Ezúttal nem kérdeztem.

– Tudok Carlról…

– Andy nyaggatott? – szakítottam félbe, mielőtt még folytathatta volna, mert bosszantott, hogy a srác nem bírta kivárni a reggelt. Vagy inkább a késő délutánt.

– Ne vágj a szavamba, hagytalak aludni – torkolt le Maya. – Andy egész nap hívogat, teljesen kikészült idegileg, és azt kéri, hogy azonnal nézd meg az e-mailjeidet. Egy sor fontos olvasnivalót fogsz találni köztük, például számos üzenetet helyi hírállomásoktól, szórakoztatóipari ügynököktől és menedzserektől. Szerintem ezt nem lenne jó csak úgy figyelmen kívül hagyni, viszont azt sem hiszem, hogy jó ötlet lenne elsietni.

Mayánál frappánsabban senki sem fejezte ki magát. Olyan volt, mintha fejben esszéket írna, majd ezeket szóról szóra felmondaná. Egyszer kifejtette, szerinte ez azzal jár, hogy feketének született Amerikában.

– Ha egy fekete sok időt tölt fehérekkel, az lesz a vége, hogy elvárják tőle, minden fekete nevében beszéljen – magyarázta egy este, amikor már mindenféle beszélgetéshez túl késő volt. – Utálom ezt. Ekkora hülyeséget! És mindenki úgy reagál erre a marhaságra, ahogy akar. De mivel én szorongó alkat vagyok, egy idő után azon kaptam magam, hogy nagyon odafigyelek, mit mondok, mert persze nem képviselem a Feketéket, így, nagy f-fel, de ha mások úgy gondolják, hogy de, akkor mégis felelősségemnek érzem, hogy megpróbáljam jól csinálni.

Sosem tudtam elképzelni sem, mit felelhetnék, amikor ilyenekről beszéltünk. Fehér vagyok, fehérek közt nőttem fel. Úgyhogy azt mondtam, amiről azt hallottam, ilyen helyzetekben illik:

– Ez nagyon nehéz lehet.

– Ja – bólintott. – Mindenkinek vannak nehéz dolgok az életében. Kösz.

– Te jó ég, remélem, nem érzed úgy, hogy minden fekete nevében beszélsz, amikor velem vagy! – szóltam. – Remélem, velem nem kell mindig minden szavadra nagyon odafigyelned!

– Nem, April. – Aztán jó sokára folytatta. – Veled más miatt vigyázok.

Nem mertem megkérdezni, mire gondol, ezért megcsókoltam, aztán aludtunk.

Mindenesetre nagy segítség volt Maya frappáns fogalmazásmódja a kapcsolatunk gondozásában, miközben én ezt a kapcsolatot tudat alatt a kötöttségek nélküli és a komoly határán tartottam. Képes volt a tekintetével és a testével kommunikálni, de többnyire inkább a szájával tette. Nem bántam.

– Maya… – Eddig jutottam, mielőtt gyengéden az ajkamra nyomta a mutatóujját.

Az ujján át folytattam:

– Ööö… Most smárolni fogunk?

– Nem, hanem megiszod a kávédat, megnézed az e-mailjeidet, és többet egy szót sem szólsz sem hozzám, sem máshoz, amíg meg nem mostad a fogadat, mert a szád billió mikroorganizmustól bűzlik. Elvettem a telefonodat, majd visszakapod, ha végeztél az e-mailekkel.

Egyetlen csók nélkül állt fel.

– De…

Túlharsogott.

– Fogd be! Olvass!

Azzal kisétált, és betette maga mögött az ajtót.

A következő tíz percben kicsit rendbe hoztam magam, aztán leültem az ágyra a laptopommal. Az olvasott üzenetek kékek voltak, az olvasatlanok fehérek – a „Fontos és Olvasatlan” öt oldalon át tartott. Fogalmam sem volt, mit tegyek, úgyhogy rákerestem az andyskampt@gmail.com-ra, ami gyorsan sokat javított a helyzeten. Tizenöt üzenetet küldött, ebből egynek az „EZT OLVASD EL ELŐSZÖR”, egy másiknak az „EZT OLVASD EL MÁSODSZOR”, egy harmadik, később érkezettnek pedig a „NEM! EZT! EZT OLVASD EL ELŐSZÖR!” címet adta.

Itt vannak, egyenesen az e-mail-fiókomból másoltam ki őket.

NEM! EZT! EZT OLVASD EL ELŐSZÖR!

Bocs, hogy az összes ma küldött e-mailem olyan, mintha valami tébolyult őrült írta volna. Fontos nekem a barátságunk. Próbáljunk meg erre koncentrálni!

Andy

EZT OLVASD EL ELŐSZÖR

Oké, na, azta. Röviden összefoglalom neked, mi minden történt az elmúlt hat órában. Mindent beleveszek, ami nem feltételezés. Carl nemcsak New Yorkban bukkant fel, van belőle egy kábé a Föld összes nagyvárosában. Legalább hatvan Carl van, Pekingtől Buenos Airesig mindenhonnan érkeznek a Carlt ábrázoló fotók. Mások is csak úgy belebotlottak, mint mi, és mások is teleposztolták videókkal meg képekkel a közösségi médiát, valamiért mégis a miénket kapták fel. Ez valami nemzetközi utcai művészeti projekt lehet, és tiéd (miénk?) a szenzáció. Mindegyik szobor úgy bukkant fel, hogy senki sem látta, ki tette oda, és a térfigyelő kamerák felvételein sem látszik semmi. Majd fog, ebben biztos vagyok, de egyelőre semmi.

Mindenki Carloknak hívja őket, mert nem találtak nekik jobb nevet. Nincs ott mellettük a művész ismertetője habkartonra firkantva, a járdára ragasztva. A híradóban lemegy a videónk (engedély nélkül, teszem hozzá). Több hírcsatorna is felvette velem a kapcsolatot, erről akarnak beszélni. A videót már most több mit EGYMILLIÓAN LÁTTÁK! Odavannak érted az emberek!

A kommenteket ne olvasd el!

Már visszamentem Carlhoz egy jobb kamerával, hogy legyenek nappali felvételek is. Még a tömeg előtt odaértem, de őrület, mi van most ott. Basszus, turistalátványosság lett!

Amióta felhívtál, nem aludtam. Olyan, mintha egy kiskutya enné a szemgolyómat belülről.

Andy

EZT OLVASD EL MÁSODSZOR

Helló, na, tudtad, hogy apám ügyvéd? Ööö… hát, ez fura, de a videónkat már egymillióan látták, és már pénzt is hozott a konyhára, és majd ki kell találnunk, hogyan osztozzunk rajta.

Viszont, mivel szerintem kibogozhatatlan, ki mit tett hozzá a videóhoz, biztonsággal kijelenthetjük, hogy egyikünknek sem sikerült volna az áttörés a másik nélkül, ezért javaslom, hogy osztozzunk fele-fele arányban a videó tulajdonjogán. Szeretném javasolni, hogy a „Skamper2001” nevű YouTube-csatornám tulajdonjogán is fele-fele arányban osztozzunk – ezt tizenegy éves koromban neveztem el, és konkrétan életem végéig bánni fogom eme döntésemet. Utolsó javaslat… a további Carl-videók elkészítésében is működjünk együtt, de ezt majd később megbeszéljük.

Apám összerakott egy szerződéstervezetet, amely kimondja, hogy mindketten a videó 50%-át birtokoljuk, és a belőle befolyó bevétel 50%-ára vagyunk jogosultak. Ez alapvetően azt is jelenti, hogy a beleegyezésed nélkül semmit sem kezdhetek a tartalommal, és te sem az én beleegyezésem nélkül. Tudom, milyen hülyén hangzik ez, de apa ügyvéd, és ilyeneket csinál. Azt is kéri, javasoljam neked, hogy ő legyen a jogi képviselőd, amikor az összes nagyobb csatornát bepereljük, amiért engedély nélkül felhasználták a videónkat. Mondtam neki, hogy hátrébb az agarakkal, úgyhogy jelenleg kushadnak az agarai.

Csak hogy tudd, a videó eddig kábé kétezer dollárt hozott a konyhára. Tehát konkrétan gazdagok vagyunk.

Andy

Gyorsan átfutottam a többi üzenetet, és azt kívántam, bár ne írtam volna ki az e-mail-címemet a portfóliós weboldalamra. Valóban egy csomó szórakoztatóipari menedzser és ügynök keresett. Volt, aki csak a tudtomra akarta hozni, mennyire tetszett neki a videó. Mások azt akarták a tudtomra hozni, hogy ha már szerepelni akartam egy YouTube-os videóban, egy sor lépést tehettem volna a fizikai megjelenésem feljavításának érdekében, és most komolyan, miért is nem tettem meg ezeket?

Volt köztük egy, ami egyértelműen sokkal hátborzongatóbb volt, mint az összes többi, amely normális mértékben volt hátborzongató. Elképesztő, mennyire zavarba tudja hozni az embert egyetlen aljas, manipulatív ember, még ha sohasem találkoztunk vele, és (remélhetőleg) nem is fogunk. Lenyűgöző, micsoda hatalmunk van vadidegenek felett, amellyel elérhetjük, hogy szörnyen érezzék magukat, féljenek és elgyengüljenek. Nem először fordult elő, hogy valaki ilyen érzéseket keltett bennem, de az igen, hogy mindez az interneten keresztül történt, és már ennyi is elég volt ahhoz, hogy egy pillanatra megforduljon a fejemben, hogy az egészből ki akarok szállni. De csak egy pillanatra.

Apától is jött egy üzenet. (A szüleimnek volt ez a bájos szokása, hogy csoportos e-mailt küldtek. Esküszöm, ott ültek egymás mellett a kanapén, és úgy írogatták az e-maileket, mintha csoportos hívásban lennénk. Szeretném, ha valaki csak az ő kedvükért különleges, kétbillentyűzetes tabletet gyártana.) Olyan volt, mint egy hosszúra nyúlt sms, és arról szólt, mennyire szuper szerintük a videó, és milyen fáradtnak tűnök benne, és már alig várják, hogy lássanak Tom esküvőjén, és alszom én eleget?

Az egyetlen üzenet, amely hosszú távon érdekes a történet szempontjából, a következő címet kapta a küldőjétől: „Azt mondja, meleg?” Csak idemásolom önöknek.

Azt mondja, meleg?

Ms. May,

Miranda Beckwith vagyok, a Kaliforniai Egyetem anyagtudománnyal foglalkozó hallgatója, Berkeleyben élek. Ma reggel megnéztem a videóját, és szórakoztatónak, ugyanakkor lenyűgözőnek is találom. Különösen az keltette fel az érdeklődésemet, amikor azt mondta, Carl érintésre meleg. Biztosra veszem, hogy az élete most zűrzavarossá vált, de azért kérdeznék valamit. Mivel valamicskét értek az anyagokhoz, és láttam Carlt, szokatlan, hogy egy ilyen nehéz és csillogó tárgynak ne legyen alacsony hővezetése.

Carl ránézésre fémből készült, de New Yorkban január van, ezért gyanítom, elég hideg lehet ott, és a fém alacsony hőmérsékleten hideg tapintású lett volna. Az első jelentések szerint ezek a szobrok brutálisan nehezek, tehát nem valószínű, hogy bevont műanyagból készültek volna. Fogalmam sincs, mi más ne lenne hideg érintésre, miközben nehéz és csillog.

Kivéve, ha tényleg meleg volt, mely esetben valószínűleg valamiféle áramforrás melegíti belülről.

Nálunk, San Francisco környékén is van egy Carl, de egyre kevésbé tűnik valószínűnek, hogy esélyem lesz megérinteni, ezért szerettem volna megkérdezni, lenne-e olyan kedves, hogy kielégíti a kíváncsiságomat. Carl úgy volt meleg, mint ahogy a hungarocell? Vagy inkább úgy, mint egy teli kávéscsésze?

Megfigyelt rajta még valamit, ami segíthet a rejtély megfejtésében?

Köszönöm, hogy időt szánt rám, és teljesen megértem, ha nem áll módjában visszajelezni nekem.

Miranda

Aznap egyedül erre az e-mailre válaszoltam.

RE: Azt mondja, meleg?

Miranda,

Köszönöm az üzenetet! Carl olyan sok szempontból különös, hogy ez egyáltalán nem tűnt ki a többi közül, de most, hogy említi, tényleg rettentő furcsa volt. Nem mondanám, hogy meleg volt, inkább olyan, mintha nem lenne hőmérséklete. Nem tudtam volna segítség nélkül megfogalmazni, de valóban nagyon hasonlított a kemény, sima hungarocellre. Mintha belőle nem áradna hő, de a kezem minden melege a kezemben maradna, amikor megérintem. Jól megkocogtattam, és először egy fémes hangot hallottam, majd nagyon halk zümmögést. Nem horpadt be a kocogtatástól, olyan volt, mintha egy lefestett téglafalon kopogtam volna.

Gondolom, nem lesz könnyű dolgom, ha még egyszer a New York-i Carl közelébe akarok jutni, úgyhogy szerintem nem fogok tudni többet segíteni. A jelek szerint a készítője, bárki legyen is az, új szintre emelte a furcsaság kategóriáját.

April

Úgy éreztem, eleget tettem.

– MAYA! Kérem a telefonomat!

– Rém furcsa, ugye?! – kiabálta vissza, aztán bejött a szobába.

– Mekkora a kár mértéke? – kérdeztem, és a mobilra mutattam.

– Ööö… hirtelen rendkívül népszerű lettél. Andy beszélni szeretne veled. Sokat. Legalább négy évig folyamatosan. A szüleid is kerestek.

Visszahívtam a szüleimet – jól voltak, csak kicsit sok volt nekik a stressz. Az én nagyon sikeres, szörnyen normális, nálam kicsivel idősebb bátyám, Tom az észak-kaliforniai esküvőjére készült, és a szüleink sokat segítettek a szervezésben. Tom matekot tanult, és egy befektetési banknál dolgozott San Franciscóban. Mindig azt vártam, mikor költözik New Yorkba a többi befektetési bankárhoz, de sosem tette.

Szeretném tisztázni, hogy bármilyen gátlásaim legyenek is, azok száz százalékban a sajátjaim. Nagyon boldog gyerekkorom volt, csak én nem voltam nagyon boldog gyerek. A szüleim mindig is támogattak, sosem voltak elvárásaik velem szemben, és ennél többet egy gyerek nem is kívánhat. Szóval elcsevegtünk Carlról, Tomról meg arról, mennyire szimpatikus nekik Tom menyasszonya, milyen simán megy a szervezés, igaz, sok munka van vele. Érdekelte őket, mit tudok Carlról, ezért megosztottam velük egy csomó mindent, aminek a többségét már eleve tudták. A munkáról kérdezgettek, és utaltak rá, hogy tudnak pénzt adni, ha kell – ezt mindig elmondták, és én sosem reagáltam rá. Nagyon tetszett nekik a videó, azt állították, büszkék rám. Mégis miért? Ki tudja? Eh, szülők.

Felhívtam Andyt, aki a hangjából ítélve eléggé… labilis volt.

– APRIL MAY, EZ EGYRE FURÁBB!

Felszisszentem, és eltartottam a fülemtől a mobilt.

– Légy szíves, nyugodj meg!

– Már hárommillióan látták a videót, mindenki szerint fantasztikus vagy! De a kommenteket nem olvasod, ugye?

– Igazából még a videót sem néztem meg.

– Rajtad kívül kábé mindenki látta. Egyre furább ez a történet. Még mindig nem találtak semmit a térfigyelő kamerák felvételein. Van egy kamera, amin tisztán látszik a helyszín, de hajnali két óra negyvenháromkor egyszerűen megszakad a felvétel… jön öt perc szünet, és amikor megint rögzít, Carl csak úgy ott áll. Katonai elemzők szerint feltehetőleg egy elektromágneses hullám ütötte ki a helyi áramszolgáltatást MINDEN CARL közelében, miközben elhelyezték őket, és mindegyik pontosan ugyanakkor került oda, ahol most van. Attól lesz még furcsább az egész, hogy a zaj, amit a kamerák rögzítettek, nem random. Hangot vettek fel – a híradók több ilyen felvételre is szert tettek, és mindegyiken van valami háttérzaj, ami, ha eléggé felhangosítod, egyértelműen a „Don’t Stop Me Now” a Queentől.

– Imádom azt a számot.

– Igen?

– Aha, miért?

– Ja, semmi, csak én nem ismertem. De ja, ha hegyezed a füled, ott van. Senki sem érti, hogy került oda… talán egy rendkívül nagy energiájú rádióhullámnak köszönhetően?

– Aha, ez tényleg tök furcsa, Andy, és hozzánk igazából nem sok köze van, ugye? Mármint mi készítettük a videót, boldogan állíthatom, hogy mi vettük észre a New York-i Carlt…

– Csak simán New York Carlt – vágott a szavamba.

– Mi?

– New York Carl, így kell mondani. Nem pedig „a New York-i Carl”. Mindenki így hívja, a Mumbaiban találtat meg Mumbai Carlnak, és van Hongkong Carl meg Sao Paulo Carl is. Még aki nem a mi nyelvünket beszéli, az is Carlnak hívja a Carlját.

– Az, hogy a szavakon lovagolsz, nem változtat a lényegen. Carlt nem mi alkottuk, mi csak megtaláltuk. Még csak… Csak az egyhatvanadát találtuk meg.

– Én is ezt mondtam apának, mire tízperces kiselőadást tartott az elbeszélő és mémszerű szétszóródásról és a kulturális mitológiáról, és teljesen meggyőzött egy olyan érvvel, amit nem is tudok felidézni. Ezzel el is jutottunk a leglényegesebb ponthoz… Kerestem tízezer dollárt.

Hosszú csend következett, majd így feleltem:

– Ööö… oké…

– A hírcsatornák nagyon szeretnének veled interjút készíteni, de velem is beérték, mert nálam jobbat egyelőre nem találnak. Specialisták meg szakértők óránként öt percet szövegelnek Carlról, de hát épp csak annyit tudnak mondani, amennyivel még fenntartható az érdeklődés. Carlt nem lehet meginterjúvolni, de téged igen. Apa azt mondja, össze tud hozni egy tízezer dolláros licenc-megállapodást a nagyobb csatornákkal, ha beleegyezel, hogy interjút adj.

– Várjál… összesen? Vagy csatornánként?

– Csatornánként! Jól rápacsáltak, mert már leadták a videót. Apa a töküket szorongatja.

Nem forogtak valami gyorsan a kerekek, de azt azért felismertem, hogy ha a tízezer dollárt megszorzom annyival, ahány hírcsatorna hirtelen eszembe jutott, azzal a diákhitelem jelentős részétől megszabadulok. Otthagyhatom a szar állásomat. Esténként lenne időm, hogy a saját ötleteimmel foglalkozzak.

– Szerepelnem kellene a tévében?

– Olyan mázlid lenne, hogy szerepelhetsz a tévében!

– És mit mondanék a tévében?

– Csak válaszolj a kérdésekre!

– El kell mennem fodrászhoz?

– April May, kábé ötvenezer dollárról beszélünk.

– Oké, benne vagyok.

Fél óra múlva már két interjút is lefixáltunk aznapra egy-egy csatornával, és mert úgy éreztük, nem lenne baj, ha lenne mondanivalóm, azt a néhány órát, amim még volt, mielőtt be kellett mennem a városba, Mayával arra szántuk, hogy mindent elolvassunk Carlról, amit csak lehetett. Nem sok új infót találtunk, Andy alaposan beszámolt mindenről. Félelemmel töltött el a gondolat, hogy a híradóban szerepeljek, és őszintén szólva fogalmam sem volt, mit mondjak. „Észrevettem azt az izét, nagyon menő volt, nem tudom, mi az, a barátommal csináltunk róla egy videót” – ez kábé tizenkilenc másodperc. Nem úgy tűnik, hogy megér tízezer dollárt, de nem tudtam, hogyan működik a tévé. Mint kiderült, leginkább csak továbbra is használni akarták a kisfilmet, amit már úgyis elloptak, de nem akarták, hogy bepereljük őket.

Végül a „Don’t Stop Me Now” Wikipédia-oldalán kötöttem ki. Ez az a szám, ami alig hallhatóan szólt a térfigyelő kamerák sistergő felvételein.

A „Don’t Stop Me Now” a brit rockbanda, a Queen dala, amely az 1978-as Jazz című albumon jelent meg kislemezként 1979-ben. Az együttes énekese, Fredde Mercury írta, és 1978 augusztusában, a Super Bear Studiosban (Berre-les-Alpes, Alpes-Maritimes megye, Franciaország) rögzítették. Az albumon a tizenkettedik szám.

Érdekes, gondoltam, az ilyen elütések, mint a „Fredde”, nem szoktak bent maradni a Wikipédia szócikkeiben. De mivel jól boldogulok a nettel, rákattintottam az oldal szerkesztésére, kijavítottam a hibát, majd visszaléptem, és frissítettem.

A „Don’t Stop Me Now” a brit rockbanda, a Queen dla, amely az 1978-as Jazz című albumon jelent meg kislemezként 1979-ben. Az együttes énekese, Fredde Mercury írta, és 1978 augusztusában, a Super Bear Studiosban (Berre-les-Alpes, Alpes-Maritimes megye, Franciaország) rögzítették. Az albumon a tizenkettedik szám.

– Te, Maya, megnyitnád a „Don’t Stop Me Now” szócikkét a Wikipédián?

– Aha.

– Látsz benne elütést?

– Ööö… az első bekezdésben kettőt is.

– Kettőt?

– Aha, „dala” és „Freddie”, mindkettőt rosszul írták.

– Javítsd ki!

– Ööö, igenis, gazdám…

– Csak csináld! Valami fura.

Kijavította, és mindketten újratöltöttük az oldalt.

A „Don’t Stop Me Now” a brit rockbanda, a Queen dla, amely az 1978-as Jazz című albuon jelent meg kislemezként 1979-ben. Az együttes énekese, Fredde Mercury írta, és 1978 augusztusában, a Super Bear Studiosban (Berre-les-Alpes, Alpes-Maritimes megye, Franciaország) rögzítették. Az albumon a tizenkettedik szám.

– Oké – szólt Maya –, kizárt, hogy nem vettem észre az „albuon”-t, miután direkt azt kérted, hogy elütéseket keressek. Kibaszott igényes vagyok.

Ez igaz volt.

– Mindet kijavítom.

Így is tettem, majd ismét a frissítésre kattintottam.

A „Don’t Stop Me Now” a brit rockbanda, a Queen dla, amely az 1978-as Jazz című albuon jelent meg kislemezként 1979-ben. Az együttes énekese, Fredde Mercury írta, és 1978 agusztusában, a Super Bear Studiosban (Berre-les-Alpes, Alpes-Maritimes megye, Franciaország) rögzítették. Az albumon a tizenkettedik szám.

– Most már az „u” is eltűnt az „augusztusból!” – kiáltottam. Egyre jobban felizgattam magam. Felhívtam Andyt.

– Hellóka! – szólt bele. Nyilvánvaló volt, hogy még mindig delíriumban van.

– Rámennél a „Don’t Stop Me Now” wikipédiás szócikkére most rögtön? – tértem a tárgyra kertelés nélkül.

– Aha! – Hallottam, ahogy átül a gépe elé. Vártam. – Oké, már töltődik is… ééééés… – Hallottam, ahogy gépel.

– Látsz elütést az első bekezdésben?

– Ööö… Igen… A Freddie-ből hiányzik az „i”.

– És ennyi.

– Ez valami vizsga?

– És mi van az „albumon” és „augusztus” szavakkal?

– Már így is elég fura napom van, April, de te még annál is sokkal furábbá teszed.

– A kérdésre válaszolj!

– Nem, ezekben a szavakban nincs elütés. De tudod, hogy működik a Wikipédia, ugye? Simán át tudod írni. Lehet, hogy valaki már ki is javította.

Újratöltöttem az oldalt, és ott voltak ugyanazok az elütések, de újabb nem jelent meg.

– Javítsd ki a hibát!

– April, kábé két óra múlva a belvárosban kell lennünk, kezdődik a forgatás az ABC Híradónál. A Wikipédián sok a hiba, és ma nem fogjuk tudni kijavítani az összeset.

– JAJ, AZ ÉG ÁLDJON MEG, CSINÁLD MÁR – mormoltam hangosan, monoton hangon.

– Már meg is tettem… miközben nyavalyogtam. Nem javult meg. Ó, hát ez fura, most már az „albumon” is hibás. Várjál, ezt is mondtad. Ezt meg hogy csináltad?

Maya közbeszólt:

– Hangosítsd ki!

Így tettem.

– Andy, Maya vagyok. Velünk is ugyanez történt, de nekem nem kellett kijavítanom az első hibát ahhoz, hogy lássam a másodikat, gondolom, azért, mert Aprillel azonos az IP-címünk. Ha kijavítok egy elütést, utána azt is látom, plusz megjelenik egy újabb. A Wikipédia logja szerint senki sem változtatott semmit a szócikken már három órája, amióta valaki beletett egy megjegyzést, hogy egy biztonsági kamera felvételén is hallható a dal. Még a mi kísérletünk sem látszik. Amíg ti beszéltetek, megpróbáltam kijavítani az utolsó hibát, de nem jelent meg újabb. Úgy néz ki, zsákutcába jutottunk. Amúgy sem fogjuk ezt most megoldani, mert Aprilnek meg kell csinálnia a haját, aztán fél óra múlva már a metrón kell ülnie Manhattan felé – parancsolt rám.

– Tényleg muszáj vállalni a tévés szereplést? – nyöszörögtem.

– Igen – vágták rá egyszerre.

– De abban egyetértetek, hogy ez sokkal érdekesebb, ugye?

Egyetértettek, de ott volt az a tízezer dolláros megállapodás.

Később, amikor már megmosakodtam, és épp a hajsütővassal babráltam, kikiabáltam Mayának a fürdőszobából:

– Melyik szavakban is volt elütés?

– Freddie, dala… – Egy pillanatig gondolkodott, majd bedugta a fejét az ajtón. – Albumon, augusztusában.

– I, A, M, U – mondtam.

– Hmm? – kérdezte, és leült a vécére. Nem pisilni akart, vagy ilyesmi, csak éppen a fürdőben sehová nem lehetett leülni, csak oda.

– Ezek a betűk hiányoztak. I, A, M, U.

– I am U? Én te vagyok? – tűnődött.

– Nos, abban majdnem biztos vagyok, hogy nem én szerkesztettem titokban az oldalt.

– April, ezt a rejtélyt nem ma fogjuk megfejteni.

– Jaaaaj! – morogtam frusztráltan. – Hogy tehetsz ilyeeeet?

– Milyet?

– Nem akarod megfejteni?

– Egy óra múlva jelenésed van az országos híradóban, drágám. Több tucat nyugdíjas fog látni, szóval muszáj épkézláb külsővel megjelenned.

– Ez rettenetes.

Nevetett.

– Tudod, mit csinálsz most, ugye?

– He?

– April, képzeld el azt, amit most elmesélek. Egy fiatal nő egészen remek rajongói művészeti alkotást hoz létre a kedvenc együttesének, mire megkeresik e-mailben, hogy hajlandó lenne-e részt venni hivatalos ereklyék tervezésében. Erre ez a nő nemcsak hogy nem válaszol, de soha többé nem hallgatja meg az együttes egyetlen számát sem. Aztán képzeld el azt, hogy ez konkrétan te voltál!

– Már úgyis kinőttem belőlük, tiszta ciki, hogy valamikor az ő dalaikra csapattam.

– Persze – felelte minden meggyőződés nélkül. – Az a lényeg, hogy utálod, ha a pénz miatt csinálsz valamit, akkor is, ha az a valami érdekes. Meg is értelek, tiszta szívás, amikor a pénz diktál, és te talán kevésbé vagy ehhez hozzászokva, mint az átlagember.

– Ez nem fair – közöltem kissé megbántva. – Andy azért szabadúszó, mert az apja simán kifizeti az albérletét, amíg ő összerakja a portfólióját.

Maya nevetett.

– Ja, persze hogy vannak emberek, akiknek több jutott, mint neked. Bakker, nekem is több jutott. De neked még mindig sokkal több van, mint a többségnek. De mindegy is. Te te vagy, és nem szeretsz normális dolgokat csinálni, márpedig ha valaki azt mondja, kapsz tízezer dollárt, ha megteszel valamit, akkor az a normális reakció, hogy megteszed azt a valamit. Akkor is, ha ez stresszes és ijesztő.

– Én nem ijedtem meg attól, hogy a tévében kell szerepelnem.

– Dehogyisnem! – vágott vissza.

Átgondoltam, és rájöttem, hogy igaza van.

– Honnan tudod?

– Onnan, hogy a tévében szerepelni ijesztő. Ezzel nemcsak te vagy így, hanem minden ember. De ne a pénz miatt tedd meg! Még csak ne is azért, mert megijedtél tőle. Azért tedd meg, mert furcsa lesz. Olyasmit fogsz látni, amit a többségnek nincs lehetősége, tudni fogod, bizonyos dolgok hogyan működnek, aztán majd elmeséled nekem az egészet, és egészen le fogsz nyűgözni vele, és majd együtt vihogunk a dilis híradósokon, és aztán megoldjuk ezt a wikipédiás dilit is. Egyébként meg egy hét alatt ötvenezer vadiúj dollárt fogsz keresni, ami csodálatos, és én nagyon örülök neked. Szépen megteszed mindazt, amit kell, olyan sorrendben, amilyenben kell.

Mayának olyan önfegyelme van, hogy az számomra egyenesen idegen nyelvnek tűnik. Látom, hogy használja, tudom, hogy valódi, de az agyam számára mégis érthetetlen zagyvaság marad.

– És ezt a Wikipédia-dilit nem most fogjuk megfejteni – fejeztem be a gondolatát.

– Nem. Majd gondolkodom rajta, és amint hazaérsz, nekikezdünk. – Felállt, hogy szemügyre vehesse a hajamat.

– Tűrhető lett?

– Nem állítanám, hogy merész. De a jó hír, hogy mindegy, mit csinálsz idefönt – itt a hajamra mutatott –, a többi – itt az arcomra és a testemre – tiszta, genetikusan örökölt szexisség.

Gyengéden nézett rám, és már nem először támadt az az érzésem, hogy belekényelmesedtünk egy egymás kölcsönös elismerésén alapuló rutinba, ami egyszerre csodásan kellemes és teljesen rémisztő.

NEGYEDIK FEJEZET

Aznap este megtudtam, hogy egy tévés interjú borzalmas időtöltés, viszont kitűnő módszer arra, hogyan keressünk húszezer dollárt. Gyorsan megtanultam, hogy felesleges otthon kisminkelni magamat, mert a híradóban töltött idő nagy része azzal telik, hogy vonzóvá teszik a híradót. Többek között teljesen új arcot festettek rám, miután beléptem az épületbe. Érdekes, hogy amikor csoportos interjúnk volt Andyvel, ő az