Régi barátomnak, Teanna Byertsnek

Előszó

írta Sherlock Holmes, 1889

Tisztelőim előtt, kik híven nyomon követik a világ első magándetektívjének munkásságát, aligha lehet titok, mily szenzációként robbant be a londoni társasági életbe egy másik, mindazonáltal ugyanarról a tőről fakadó Holmes – hogy nevén nevezzem: a kishúgom, Enola. Némelyek botrányosnak és elítélendőnek tarthatják szégyentelen kacérkodását a közfigyelemmel, mások talán saját felelősségem is felvetik, amiért elmulasztom őt megzabolázni, ezért élek ezzel a kínálkozó alkalommal, hogy logikus és minden részrehajlást nélkülöző módon számot adjak Enola Eudoria Hadassah Holmeshoz fűződő kapcsolatomról.

Abbéli törekvésemben, hogy az érzelgősség gyanújának árnya se vetülhessen rám, hadd szögezzem le: semmilyen gyermekkori emlék nem fűz Enola húgomhoz; olyannyira, hogy 1888 júliusáig jószerével nem is ismertem. 1874-ben, midőn megszületett, jómagam épp elhagyni készültem a szülői házat, hogy a magam lábára álljak és elmélyedjek tanulmányaimban, mely folyamatot az újszülött, kinek érkezése a legkellemetlenebb módon felbolydította családom nyugalmát, csak tovább siettette. Az elkövetkező években csak elvétve találkoztam a gyermekkel, akkor is az úriemberek természetes idegenkedésével, mellyel az emberi nem zajongó és fejletlen képviselőivel szemben viseltetnek. Atyánk temetése idején húgom még csak a negyedik esztendejében járt, és orrának tisztán tartása is teljesíthetetlen kihívást jelentett számára. Ebből az időszakból képtelen vagyok felidézni akár egyetlen vele folytatott értelmes diskurzust is.

Tíz esztendő pergett le, mielőtt 1888 júliusában újfent találkoztunk.

Tegyük hozzá: ezúttal is rendhagyó körülmények között. Enolát anyja – anyánk – váratlan és megmagyarázhatatlan eltűnése sarkallta arra, hogy felvegye a kapcsolatot Londonban élő fivéreivel, Mycrofttal és jómagammal. Amikor a vonatunk megérkezett vidéki úti célunkhoz, Enola a vasútállomás peronján várt minket, s leginkább szárnyait bontogató gólyafiókára emlékeztetett. Tizennégy évére rácáfolva figyelemre méltóan magasra nőtt, öltözékével nem is igyekezett elfedni testének csontos kiszögelléseit, híján volt kalapnak-kesztyűnek, s mindennek a tetejébe szélfútta, boglyas haja is valódi madárfészek benyomását keltette. Mycrofttal közönséges utcagyereknek véltük, ekként rá sem ismertünk, amíg meg nem szólított minket, mondván: „Mr. Holmes és ööö… Mr. Holmes?” Modorbéli hiányosságai mindinkább kiütköztek Mycroft jogos kérdései nyomán, s mikorra ősi otthonunkba, Ferndellbe érkeztünk, fokozódó zavarodottsága láttán már megalapozottnak láttam gyanúmat, hogy még a női nem szokott képviselőinél is oktalanabb.

A helyszínre érkezve megállapítást nyert, hogy anyánkat nem elrabolták, hanem, szüfrazsett lévén, elszökött otthonról, amit cseppet sem találtunk nyugtalanítónak; miután megtette kötelességét a fajfenntartás terén, már csak életkorából fakadóan is haszontalanná és javíthatatlanná vált. Mindazonáltal, abbéli meggyőződésünkben, hogy ő talán még nem menthetetlen, kezdenünk kellett valamit Enolával, ezért gyerekes tiltakozásával dacolva tüstént intézkedtünk arról, hogy elhelyezkedjék egy kiváló lánynevelő intézetben, melynek elvégzése után joggal reménykedhetett rangjához illő frigyben.

Mycrofttal abban a hiszemben tértünk vissza Londonba, hogy megtettük kötelességünket.

Hanem kishúgunk sosem érkezett meg a fent említett iskolába. Útközben a lehető legfondorlatosabb módon kámforrá vált.

Hogy merészelte? A kis hálátlan!

A rákövetkező napokban én, Sherlock Holmes, a világ legnagyobb detektívje, minden tudásomat latba vetve próbáltam az eltévelyedett lány nyomára jutni, aki vélhetően fiúnak álcázta magát, de sehol sem leltem rá. Mígnem, legnagyobb elképedésemre, Lestrade felügyelő a Scotland Yardtól hírt hozott felőle.

Özvegyasszonynak maszkírozta magát.

Özvegyasszonynak! Ekkor eszméltem rá először, mily fájóan alábecsültem. Néminemű értelmi képességgel csak rendelkeznie kellett, ha özvegyként lépett fel, felismerhetetlenné tette természetes arcvonásait, s egy teljes évtizedet vagy még többet öregített magán, hogy ezáltal távol tartson magától minden tolakodó figyelmet.

Jóllehet az özvegyi gyászruha nagyon is tolakodó jelenség. A nyomok egészen Londonig vezettek, s miközben alig mertem elhinni, hogy vakmerő kalandvágya ide vezérelte, a Scotland Yardon alkalmam nyílt találkozni egy ifjú arisztokratával, akit éppenséggel az özvegyi álruhát viselő leány mentett ki az emberrablók karmaiból! Az említett ifjú révén szereztem tudomást arról is, hogy húgom immár cvikkeres vénkisasszonynak adja ki magát.

Megkétszereztem erőfeszítéseimet, hogy felkutassam és megóvjam őt a nagyvárosban rá leselkedő veszélyektől. Sajnálatos módon nem rendelkeztem olyan ábrázolással, amit felhasználhattam volna a falragaszokhoz, és fotográfia sem készült róla, birtokomba került ugyanakkor egy felettébb érdekes kis kötet a titkosírás kapcsán, amit még anyánk adott neki, ily módon felfedeztem, hogy ők ketten burkolt társalgást folytatnak a The Pall Mall Gazette hirdetési rovatában. Feladtam egy üzenetet, melyben anyánknak adtam ki magam, és találkát kértem Enolától, csakhogy ő valamiképp átlátta a tervem. Míg én a British Museumnál várakoztam a felbukkanására, ő bejutott lakóhelyemre, és visszalopta tőlem a könyvecskét! Amint háziasszonyomtól megtudtam, hogy az őszi hidegtől átfagyott szegény házalónak mutatkozott, ráeszméltem, hogy kifelé jövet épp elhaladtam mellette!

Immár minden eddiginél jobban aggódtam Enola miatt, tartván attól, hogy ínséget szenved, ezért kutatásomat a nyomornegyedekre koncentráltam, ahol egy fagyos téli éjjelen a sors összehozott egy fekete apácaruhát viselő és a város nincstelen szegényeiről gondoskodó, néma irgalmas nővérrel, aki még nekem is kedveskedett némi elemózsiával, majd nem sokkal ezután a karjaimba fektetett egy bódult ifjú hölgyet, és megnevezte a gonosztevőt, kinek fogságából kimenekítette. Legnagyobb döbbenetemre a „néma” nővért beszédhangja éppen kishúgomként azonosította! Próbáltam megragadni, ő azonban tőrével távol tartott magától, és eltűnt az éjszakában. London valamennyi rendőre bottal ütötte a nyomát. Amikor reggel megsemmisülten visszatértem lakásomra, ott találtam levedlett nővérruháját! Ez a pimaszság, ez a vakmerőség, ez a mersz – a tulajdon szobámban rejtezett, míg én őt kerestem!

Egyébiránt pedig, az említett hölgy megmentése érdekében, tőrével alaposan helyben hagyta a gyilkos gazfickót. Enola kishúgom szemlátomást tudott vigyázni magára, de a csudába is, akkor se hagyhattam elvadulni London utcáin! Nem tehettem mást: meg kellett mentenem. A tél lassan tavaszba fordult, ám legnagyobb igyekezetem ellenére sem sikerült őt előkerítenem.

Figyelmemet ezután kedves barátom, dr. Watson megmagyarázhatatlan eltűnése vonzotta magára. Egy héten át nem aludtunk, sem jómagam, sem a fivérem, Mycroft, mégsem akadtunk Watsonra, aki végül nem is nekünk köszönhette megmenekülését, hanem a kishúgunknak! Egy napilapban megjelent üzenet vezetett el szegény barátunkhoz, akit egy elmegyógyintézetben tartottak fogva, s ezt a hirdetést nem más adta fel, mint E. H. – Enola Holmes.

Meg kell valljam, nem is sejdítettem, hogyan vitte végbe ezt a hőstettet.

Azt sem gyanítottam, London mely részén lakik, vagy hogy miből tartja el magát. Itt emlékeztetném a nyájas olvasót a bódult hölgyre, akit az irgalmas nővér a gondjaimra bízott. Nem sokkal Watson megkerülése után ugyanezt a hajadont kifejezett akarata ellenére megpróbálták beleerőltetni egy kényszerházasság igájába. Engem bíztak meg a felkutatásával, s ebbéli minőségemben lopva látogatást tettem egy városi palotánál, mert minden okom megvolt azt feltételezni, hogy a bajba jutott áldozatot itt tartják fogva. Talpig feketében, korommal kikent arccal lopództam be az udvarra, s mintha egy szakadékba zuhantam volna! Mint kiderült, egy mély rejtekárok csalt csapdába, melynek alján csúnyán kificamítottam a bokám.

A méltatlanság sebet ejtett büszkeségemen is. Egy nagyváros közepén vajh ki számítana ilyen „süllyesztett kerítésre”? Mégis fogságba estem, képtelen lévén arra, hogy kimásszak. Bokám akkorára duzzadt, hogy a kényelmetlen köveken ülve nem tehettem mást, előhúztam zsebkésem és elmetszettem cipőfűzőm, hogy kibújhassak lábbelimből. Miközben a teljes sötétben elvégeztem mindezt, elmormoltam néhány keserves szitkot.

Mire odafentről felhangzott az a jellegzetesen incselkedő kislányos hang: „Szégyelld magad.”

Az állam is leesett. Oly döbbenet lett rajtam úrrá, hogy egy pillanatig csak kapkodtam a lélegzet után, mielőtt szó jött az ajkamra: „Enola?”

Bizony ő volt, aki brandyt és kötszert dobott nekem, majd felkapaszkodott egy megmászhatatlannak tűnő fára, akár egy kalóz az árbócra, fogai közt a kötéllel, amit aztán rögzített egy ágon, mielőtt túlméretezett csimpánzként átlendült az árok felett, melyben raboskodtam, a túloldalra. Azt vártam, hogy a kötelet leeresztve kiszabadít szorult helyzetemből, de nem: egymagában indult a bajba jutott hölgy megmentésére, s talán mindmáig annak a gödörnek a mélyén senyvednék, ha a palota ura elő nem lép, és vadászpuskájával tüzet nem nyit rá! Ezekben az embert próbáló percekben aztán Enola felsegített az árokból, átjuttatott a kerítésen és kimenekített a környékről, jóllehet sebesült lábam oly hasztalanná vált, hogy egész úton rá kellett támaszkodnom. Mycroft bátyám bizonyosan sohasem érti vagy bocsátja meg, hogy miután elértük a biztonságot, kötelességemnek éreztem őt szabadjára engedni, hisz’ ezt követelte a hála és a tisztesség. Kezet ráztunk, a kishúgom és jómagam, azzal ő tovanyargalt, akár egy vad felföldi póni, lobogó sörénnyel, a zabolátlan szabadságba. Már az is megkönnyebbüléssel töltött el, hogy nadrág helyett szoknyát viselt.

Alig két nappal ezután újfent gondjaimra bízta a balsorsú ifjú hölgyet, miután mégiscsak ő mentette meg a kényszerházasságtól. Ezt követően elnyelte a föld, mígnem a rákövetkező hónapban merő véletlenségből összetalálkoztam vele Florence Nightingale otthonában. Ezúttal szemüveget és férfias kalapot, fekete kesztyűt és szűk sötét ruhát viselt, hogy hölgytudósnak tüntesse fel magát. Javamra szóljon, hogy tüstént ráismertem, mindazonáltal kereket oldott. A legfelső emeletig űztem, mégis kiszökött egy ablakon, lemászott egy öreg tölgyfán, és elinalt, mint a vadnyúl.

Bosszúság és kelletlen csodálat viaskodott bennem, amint rátértem a megbízatásra, amit Florence Nightingale-től kaptam: fel kellett kutatnom egy eltűnt idős asszonyt, név szerint Mrs. Tuppert. Miután körbeérdeklődtem, a rákövetkező éjjelen nyomorúságos öreg guberálónak álcáztam magam, s úgy szaglásztam egy bizonyos főúri hajlék körül, mintha csak elhullajtott értékeket keresnék a csatornában. Legnagyobb elképedésemre nem sokkal ezután egy jellegtelen öltözéket viselő, mégis arisztokrata benyomást keltő hölgy kelt át az úttesten, sietett fel a lépcsőn és használta a sárgaréz kopogtatót. Enola! Meggátolni már nem tudtam, hogy betegye lábát arra a veszedelmes helyre, ezért helyet változtattam és az ablakon át figyeltem; még a ház oldalára is felmásztam aggodalmamban, miután felkísérték az emeletre. A repkénybe kapaszkodva és az üvegtáblához lapulva kémleltem befelé, ő pedig egyenesen rám nézett, és nem átallott kacsintani! Döbbenetemben kis híján elvesztettem a fogást és lezuhantam. Ezt követően, mint az már a szokásává vált, túljárt az eszemen. Míg felpattant a bejárati ajtó, és jómagam ádáz közelharcot vívtam a gonosztevővel, Enola egy rejtekúton elmenekült – természetszerűleg a keresett Mrs. Tupper társaságában, akit biztonsággal leszállított a Nightingale-házba.

Másnap, egy hallócsövön át folytatott zajos társalgás útján, apródonként kiderült, hogy szegény, süket és vénséges vén Mrs. Tupper valójában Enola háziasszonya, akit szemmel látható izgatottsággal töltött el a kilátás, hogy bérlője meglátogatja őt, ezért Reginald nevű társammal megbújtam a Nightingale-rezidencián, ahol a látogatók egymásnak adták a kilincset. Miután bájtalan kishúgomra számítottam, a háromféle kelméből készült tündöklő kék öltözéket viselő elegáns ifjú hölgy talán el is kerülte volna a figyelmem, ha Reginald, húgom hűséges juhászkutyája nem kezd el csaholni és a pórázát szaggatni! Szabadon eresztettem a jószágot, s alig hittem a szememnek, amikor az említett elegáns „hölgy”, miután kacagva és könnyes szemmel köszöntötte a váratlan vendéget, minden ceremónia nélkül lehuppant a földre, és magához ölelte szeretett kutyáját! Amikor végül felpillantott rám, szemérmesen elmosolyodott, és a kezét nyújtotta, hogy felsegítsem – talán megérezte, hogy többé már a szó átvitt értelmében sem „nézem le”.

Ily módon egyesültünk újra a családi kötelékben, noha nem minden komplikáció nélkül. Még ugyanazon a napon kicsusszant a kezemből, mindazonáltal kapcsolatban maradtunk, mi több, néhány nappal később azt is sikerült kieszközölnöm, hogy elegáns inkognitójában beüljön egy bérkocsiba a fivérünk, Mycroft mellé. Miután eltöltött egy hihetetlen estét kishúgunk társaságában, és segédkezett neki abban, hogy felkutasson egy elveszett hercegnét a londoni rakpart útvesztőjében, Mycroft is ugyanarra a következtetésre jutott, amire jómagam:

Enola nem szorul rá az oltalomra.

Enola nem szorul rá a lánynevelő otthonra.

Enola nem szorul rá a házasságra. Mi több: Isten irgalmazzon az óvatlan férfinak, aki összeköti vele az életét.

Másnap, Enola tizenötödik születésnapján, mindhárman együtt teáztunk lakóhelyemen. Egy nemrégiben kapott üzenetből végre kiderült anyánk eltűnésének valódi oka: miután napjai megszámláltattak, hátralévő idejét szabadon, a társadalmi elvárásoktól kötetlenül kívánta leélni, és mostanra jobblétre szenderült. Enola megkönnyezte a veszteséget, ám vigaszt lelt a tudatban, hogy egy anya elvesztése árán nyert két szerető fivért. Mycroft megbékélt vele; jómagam kezdtem megkedvelni. Minden pompásan alakult.

Azazhogy önelégültségemben így hittem, miközben fel sem ötlött bennem a lehetőség, hogy markáns orrát még egyszer beleütheti az ügyeimbe…

1.

Miután 1889 nyarán megbékéltem a fivéreimmel, önfeledt boldogságban és Reginald kutyám társaságában töltöttem az augusztust gyermekkori otthonomban, Ferndellben. Amint visszatértem Londonba és rendkívül biztonságos, bár kissé spártai szobámba, a Dolgozó Nők Klubjába, tüstént vásároltam magamnak egy tetszetős új ruhát – egy könnyű barackszín fulárt enyhén felpuffasztott ujjakkal és szűk, gloknis szoknyával –, ami nem másnak maszkírozott el, csakis önmagam karcsúbb és elegánsabb kiadásának! (A „homokóra alkat” végül a lehető legkellemetlenebb módon kimenőben volt a divatból, épp mikor már nem kellett volna kebelkiemelővel és csípőtöméssel lepleznem magam Sherlock és Mycroft előtt.) Mohón vártam, hogy ezúttal a hamisítatlan Enola Holmesként láthassanak viszont.

Azután a napok hetekké nyúltak, az augusztusból szeptember lett, én pedig egyetlen szót se hallottam felőlük.

Ami lelombozott. Újra elővett a magány, mintha ez lenne a törvényszerű sorsom, amiért a nevem visszafelé betűzve annyit tesz: „egyedül”. Vásárolni kívántam egy kalapot, ami illett barackszín fuláromhoz, de még e kellemes komissió gondolata sem tudott felrázni az apátiából, így ezen a verőfényes délutánon is csak darvadoztam a klub társalgójában, ahelyett hogy az üzleteket jártam volna, amikor a szobalány réztálcáján egy üzenetet nyújtott felém.

– Azt úriember azt mondta, hogy megvárja a kisasszony válaszát.

A nyájas olvasó talán nem tudja, de semmilyen férfiember nem léphette át a Dolgozó Nők Klubjának küszöbét.

Igaz, nem is üzengetett nekem semmilyen férfiember, így a megkeresés csakis egyik fivéremtől jöhetett – minden bizonnyal Sherlocktól. Mycroft csak a legritkább esetben tért le a kiszámítható röppályáról, melyen Pall Mall-i lakása, whitehalli kormányzati irodája és a Diogenész Klub viszonylatában kerengett. Szívem vadul kalapált, ahogy átvettem és széthajtogattam a nehéz levélpapirost. Legelőször a szignót vizsgáltam meg.

Mily bosszantó! Csak dr. Watson írt:

Kedves Enola kisasszony!

Sherlock fivére minden bizonnyal rosszallná, amiért önhöz fordulok, barátjaként és orvosaként mégis kötelességemnek érzem, hogy felhívjam figyelmét bátyja riasztó állapotára. Ön talán nincs is tudatában, mily hajlamos fivére a melankóliás rohamokra. Nem kétlem, amennyiben Sherlock tudomást szerezne róla, mélyen helytelenítené alkalmatlankodásomat, mégis arra kérem, tartson velem, és látogassuk meg őt együtt. Az ön jelenléte talán üdvös hatást gyakorol a közérzetére. Türelmesen várom válaszát.

Hű szolgája:

Dr. John Watson

Szívem újra tótágast állt a mellkasomban. Sherlock, riasztó állapotban? Mit érthet ezen Watson?

Haladéktalanul ki kellett derítenem.

Felpattantam, és utasítottam a szobalányt.

– Mondja meg az úriembernek, hogy rögvest megyek! – Azzal felszaladtam a szobámba legújabb pár csizmámért (beltéri használatra szánt finom selyempapucsomat szétfoszlatta volna az utcakő) és a hozzá illő elegáns kesztyűért, majd miután megzaboláztam és nyári kalappal koronáztam lehetetlen hajam, végül napernyőt kerítettem. Egyetlen divatos úrhölgy sem lehetett meg napernyő, legyező vagy legalább zsebkendő híján; egyszerűen kellett a kezébe valami tetszetős kis semmiség. Talán már a nyájas olvasónak is feltűnt, hogy semmit sem találtam kedvemre valóbbnak, mint előkelő, divatos ifjú hölgynek kiadni magam.

Olyannyira, hogy legszívesebben öltözéket cseréltem volna, mégis uralkodtam e késztetésen. Ahelyett, hogy a szükségesnél tovább várakoztattam volna dr. Watsont a nyári forróságtól áthevült utcán, meggyőztem magam arról, hogy taft és pettyes selyemszövet ruhám több is, mint elegáns.

Amikor kirontottam a Dolgozó Nők Klubjának főbejáratán, a jó doktor könnyű egyfogatú bérkocsival várt, melybe a maga szokott körülményes előzékenységével segített be, majd amint helyet foglaltam, megadta kocsisunknak a Baker Street-i címet.

Természetesen nem maradhatott el a szokott érdeklődés: hogy szolgál az egészsége dr. Watsonnak és kedves feleségének? Módfelett kedveltem dr. Watsont, aki remélhetőleg kihallotta hangomból a gyengéd törődést. Ha nem szívelném őt ennyire, illetlenül átugrottam volna az efféle társasági finomságokat, hogy mielőbb megtudjam, mi baja a fivéremnek.

– Hát Sherlock? Mivel szolgált rá a riadalmára, doktor úr?

A jó Watson felsóhajtott, és szeméből sütött az őszinte aggodalom.

– Az elmúlt tíz napban Holmes szakadatlanul latba vetette minden tudását és munkabírását egy ügy kapcsán, mely az Admiralitástól eltulajdonított bizonyos iratok, a Princess Alice hajókatasztrófája és egy ritka malájföldi pókfaj körül forgott. A nap huszonnégy órájában szakadatlanul ezen fáradozott, ami a végletekig felőrölte másként kikezdhetetlen egészségét, most pedig, hogy az ügy végére járt, a legmélyebb letargiába süllyedt. E dicső órán, mikor nemzetünk vezetői őt méltatják a parlamentben, nem hagyja el lakóhelyét, enni sem eszik, és minden meggyőző erőmre szükség van ahhoz, hogy egyáltalán kikeljen az ágyból. – Dr. Watson, aki mindeddig a bérkocsi padlójához beszélt, itt felemelte tekintetét, és leplezni sem próbálta szorongását. – Hiába ösztökélem, hogy borotválkozzon meg és öltözzék fel, ily módon megtéve az első lépést a felépülés felé vezető úton. Egyetlen szóra való magyarázat nélkül megtagadja kérésem, csak hátat fordít nekem, és ügyet sem vet esengésemre.

A bérkocsi megállapodott a Baker Street 221-es szám előtt. Miután kiszálltunk és útjára bocsátottuk, megvetettem lábam a járdán.

– Tapodtat se megyek, amíg el nem árulja, mit vár tőlem.

– A melankólia ismeretlen az ön számára?

– Nem egészen. – Mosolyogni próbáltam, de csak egy grimaszra telt tőlem. – Magam is megjártam már a bugyrait; a hajlam vélhetően ott lappang az egész családunkban. Én úgy találom, a borult kedélyállapot legjobb ellenszere egy kiadós dühroham, amely megtisztítja az ember lelkét.

Watson látható kétkedéssel fogadta a nézeteimet, mégis engedékenyen válaszolt:

– Jelen állapotában bármiféle változás csak kívánatos lehet.

– Ez esetben, drága doktor úr, az ön dolga itt véget ért. Meggyőződésem, hogy jobb eredményt érhetek el Sherlocknál, ha egyedül próbálkozom.

***

Sherlock sokat szenvedett, mégis kedélyes háziasszonya, Mrs. Hudson rám kacsintott, és mosolyogva kitárta előttem az ajtót.

Miután beléptem, a melankólia a házra telepedő borongós sötétség formájában is megmutatkozott előttem. Az ablakokat leplező súlyos brokátok és használaton kívüli gázlámpák Léthéhez, a feledés folyójához tették hasonlatossá a társalgót, melynek sűrű árnyai közt épp csak ki tudtam venni fivérem alakját – vagy legalábbis egy pamlagon ejtőző elnyúlt, jellegtelen és mozdulatlan alakot.

– Jaj, nekem, hogy lehet létezni ebben a homályban! – korholtam, amint átkeltem a helyiségen és kitártam az ablakredőnyöket, majd visszafordultam, hogy a beáradó napfényben újabb pillantást vessek rá. Sherlock egérszürke háziköntösben hevert a kanapén, maga előtt hosszan kinyújtott és bokában keresztezett nyurga lábaival; csupasz, csontos bokája a nemezpapucs dacára furán védtelennek tűnt a szememben. Mellette halomban álltak a padlóra tornyozott napilapok, melyeket bizonyára Watson hagyott itt figyelemelterelés gyanánt, csak hogy érintetlenül fogják a port. Bátyám a pamlag párnázott karfájának támasztotta hátát, ölében összefonta dologtalan kezeit, és lustán felém fordította fejét, bár távolba révedő tekintete alapján átnézett rajtam, mintha láthatatlan volnék. Szíven ütött máskor oly éber és fürkésző tekintetének üressége. Bőre viaszosan fakónak, arca borotválatlannak és elvadultnak tűnt.

– Mi történt veled, drága bátyám, hogy itt kuksolsz a sötétben? – vettem elő fontoskodó hangom, amivel magamra haragíthattam. – Ez bizony a mélabú utolsó stációja, ami orvosságért kiált, nemde? Lássuk csak, mit tehetünk. – Félretettem kesztyűm és napernyőm, majd kiszolgáltam magam az íróasztalán heverő ceruzából, írótáblából és meglehetősen drága papirosból. A pamlaghoz húztam az étkező egyik székét, kényelmesen helyet foglaltam vele szemközt, és belenéztem bosszús arcába, mielőtt kimérten bólintottam. – Ha elmegyógyintézetben volnál, klór-hidráttal és fekete hunyorral próbálnák kiűzni belőled a világfájdalmat, de kezdetnek, azt hiszem, megteszi egy tisztítókúra is. – Szorgosan körmöltem az írótáblára fektetett papirosra, mialatt csendben soroltam a hozzávalókat, mintha csak magamban beszélnék. – Laudánum, belladonna, antimon, egyik hatásosabb, mint a másik, hacsak nem taszít végromlásba… de a jó dr. Watson biztosan ismeri az adagolást. Megpróbálkozhatunk egy izzasztókúrával is, hogy kidolgozzuk belőled a fekete epét, Sherlock. – Vetettem rá egy pillantást, nem is annyira a reakcióját fürkészni, mint inkább láttatni fanatikusan csillogó tekintetem. Mindig is remek érzékem volt a melodrámához, így bizonyára hatásosan alakítottam az odaadó ápolót, aki bármi áron segít a szenvedőn. Amint elfordítottam a fejem, további tételekkel bővítettem pokoli listámat. Izzasztás. Törökfürdő. Nem is, fagyos vízbe merítés! – Erősítő ital, izzasztófürdő, jeges víz – soroltam –, vagy netán… – Kihúztam magam a széken, amint belém villant az ördögi szikra. – Egy olyan új galvanizáló fürdő! Talán már hallottál róla, Sherlock: csak bemerítenek a vízbe, és áteresztik rajta a villamos áramot…

Ó, én géniusz! Máris közbeszólt!

– Tágulj innét, vagy én galvanizállak téged.

Sugárzó mosollyal fogadtam, ahogy viharral fenyegető tekintete rám szegeződött.

– Talán nem tudod, de a jobb üzletekben már galvanikus öveket is kapni. Elszaladhatok egyért, azután viselheted, amíg jobban nem érzed magad.

– Szaladj el és vissza se gyere, Enola!

– Engedjem, hogy vakondok módjára élj ebben a sötétben? Azt már nem, drága fivérem. Kötelességem, sőt szent küldetésem, hogy a gondodat viseljem.

– Küldetésed, a nagy nyavalyát! – Felült, görcsösen megmarkolta a pamlag párnáját és – még ilyet! – rám emelte a hangját. – Fontoskodó nőszemély – harsogta –, majd épp te mondod meg…

– Én hát! – vigyorogtam. – Galvanizálás kell, az majd feledteti veled minden bajod. A galvanikus öv mellett okvetlenül vennék mustárporos tapaszt is. Azt hallottam, melankólia ellen hasznos tud lenni egy másféle irritáció…

– Épp elég irritáló vagy te magad is! Elmennél végre?

Ellágyult a hangom.

– Nem én, amíg fel nem öltözöl és nem eszel pár falatot, drága bátyám.

Elfordult tőlem.

– Nem.

– Sherlock…

– Nem. – Hátrahanyatlott a kanapéra, és monotonná vált a hangja. – Menj, és dugd a fejed a Temzébe, kalapostul, mindenestül, csak nekem hagyj békét.

– Sherlock… – tértem át a provokációról a hízelkedésre.

Nem válaszolt. Fölé hajoltam, és láttam, hogy a szemeit is behunyta, mint aki mostantól tudomást sem vesz rólam.

Sóhajtva dőltem hátra. Bármennyire eltökéltem, hogy nem adom fel, egyelőre nem tudtam mit kezdeni vele. Kilőttem minden nyílvesszőm; makacs jelenlétemen felül nem maradt más fegyverem.

Így hát szótlanul ücsörögtem.

Ólomlábakon járt az idő, ahogy hallgattam a csendet, miközben sikertelenül próbáltam kiötleni, mit mondjak vagy tegyek. Sherlock dermedten, mozdulatlanul feküdt, s bár nem aludt, mintha lélegzeni is megszűnt volna. Még a kandallópárkányon ketyegő óra is nagyobb zajt keltett nála; az óra és a Baker Street kövezetén dübörgő forgalom. Egy idő után meghallottam a csengőt és Mrs. Hudsont, amint sietett ajtót nyitni, ám ennek csak azután tulajdonítottam különösebb jelentőséget, hogy a házvezetőnő kopogó léptei újra elértek a fülemhez. Ezúttal felfelé tartottak a lépcsőn, azután Mrs. Hudson a maga szokott kimértségével bekopogott, benyitott, és megszólította a pamlagon heverő rezzenéstelen alakot.

– Egy ifjú hölgy kívánja látni, Mr. Holmes. Szegénykém, holtsápadt és egész testében reszket, annyira magánkívül van, szívtelenség lenne elküldeni. Tudom, mit mondott, Mr. Holmes, de…

Elcsuklott a hangja, amint bátyám felnyitotta szemét és haragos pillantást vetett rá. Az a tőrdöféssel felérő tekintet többet mondott minden szónál.

– Csak nem lökhetem ki az utcára… – esengett Mrs. Hudson, kétségkívül őszinte aggodalmában.