Horányi Hanna Zelma

Most először

részlet

Szöveg © Horányi Hanna Zelma, 2022
Borító © Szabó Vince, 2022

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.
A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2022
1086 Budapest, Dankó utca 4–8.
www.menokonyvek.hu
Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Kertész Edina
Olvasószerkesztő: Dér Adrienn
Műszaki vezető: Rácz Julianna

ISBN 978 963 584 273 5

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Rozinak

1. fejezet

Itt vagy, angyalbogár?

A hirtelen ébredések rémületével kaptam fel a fejem, és bevágtam a kocsi ablakába.

– Hát jó reggelt! – vigyorgott rám Bálint a szomszéd ülésről. A belőle áradó jókedv zsibbasztotta az agyamat.

– Nem aludtam. Kocsiban sosem tudok aludni – húztam összébb magamat. Szerettem volna normális lenni, de helyette nyűgös voltam és goromba. Nem tudtam mit kezdeni a helyzettel.

Szokás szerint.

Megdörzsöltem a fejem, majd megkockáztattam egy újabb pillantást Bálintra. Felvont szemöldökkel meredt maga elé, az arca unott volt, és megbántott. Mikor találkozott a tekintetünk, védekezőn felemelte a kezét.

– Bocsánatért esedezem. Nem szándékoztalak megbántani.

– Bálint. Nem bántottál meg. Csak…

– …csak épp olyanod volt, mi?

– Nem! – ráztam a fejem, és most már kezdtem valóban ideges lenni. – Fáradt vagyok, oké? … Neked is vannak rossz pillanataid.

– Vannak. De nem óránként.

– Nekem sem!

– Hé, nyugodjatok már le! – fordult hátra az anyósülésről Dávid. Bálint ingerülten az ablak felé fordult, én pedig magamra maradtam az idegességemmel, ami a beálló csendben lassan bűntudattá savanyodott.

Anya tarkóját bámultam. Lassan egy órája vezetett némán. Utoljára akkor szólalt meg, mikor Bálint tiltakozni kezdett egy második Keith Jarett-album ellen, mire Dávid felhördült, és vészjósló tekintettel fordult hátra. Ezt tízpercnyi visszafogott kiabálás követte, amiben a fiúk egymás zenéit leprázták. Ekkor szólt közbe anya, és a határozott „hagyjátok már abba” megtette a hatását: a fiúk először dühösen anyára meredtek, aztán Dávid betette a Clandestinót, ami nálunk olyan alapműnek számított, mint más családokban Gryllus Vilmos vagy, mondjuk, a halászjuditos Varázsfuvola.

Talán nem kellett volna felvennem. Talán ez is csak egy veszekedés volt, mint annyi sok előtte. Én Bálinttal, Bálint Dáviddal, Dávid velem – vége-hossza nem volt az ütközéseknek, vagyis vége pont hogy volt, és általában előbb is, mint az ember várta volna. Én vártam volna. És a családom olyan természetesen lépett tovább: apa nem vett róluk tudomást, anya bevetett egy rendreutasító mondatot, Dávid mosolyogva megrántotta a vállát, Bálint pedig felnevetett – és a vérre menő vita már nem is létezett. Túlélési ösztön volt ez, vagy egyszerű könnyedség? Akármelyik is, tizennégy éves koromig nálam csak a hiánya volt meg.

Anya vetett ránk egy gyors pillantást a visszapillantóban, aztán megjegyezte:

– Apa egy hete megállás nélkül dolgozik, úgyhogy legyetek szívesek, ne azzal indítsatok, hogy végigüvöltitek a lakást.

– Anya, ezt már mondtad – vágtuk rá Bálinttal egyszerre. Bálint rám vigyorgott, amit bizonytalanul viszonoztam; szent volt köztünk a béke. Pedig én bocsánatot akartam kérni, be akartam ismerni, hogy nem volt igazam – nekem szükségem volt feloldozásra. Bálint azonban továbblépett – ez is csak egy vita volt, ugyan már, minek is emlegetni. Kinek.

Anya még egy ideig magyarázta, hogy Budapest nem a Balaton, satöbbi, satöbbi, ja, és apa nem egy strandon ülő néni. Végül hárman egyszerre közöltük vele, hogy volt időnk megtanulni, hogy aki dolgozik, az fáradt. Aztán megérkeztünk.

A lakás, ahova négyéves koromban költöztünk, egy Budapest fénykorából hátramaradt ház harmadik emeletén volt, és nekem magát az otthont jelentette. Dőlt betűvel. Nagybetűvel. CSUPA NAGYBETŰVEL. Költözhetett hozzánk bármi baj, düh, kétségbeesés, ez a hely számomra biztos pont maradt, ahol egy rossz nap után ledobhattam a cuccaimat és az idegességemet; ahol órákat tölthettem anélkül, hogy aztán el kelljen számolnom azzal, hogy mit is csináltam; ahol a családom volt. A régi lakásunkról semmi emlékem nem maradt, pedig elvileg nagyon szép volt, sőt, tartozott hozzá egy egész rendes kert is – míg itt, Lipótvárosban csak egy kisebb szoba méretű zöld területre futotta, aminek a felét anya és egy lelkes kismama foglalta le veteményesnek. (Egyelőre kísérleti stádiumban tartottak.) Itt voltak azonban a kávézók, a park, és a szobám, ami lassan tíz éve követte nyomon az életem kis és nagy (bár, ha már itt tartunk, többnyire kis) történéseit.

A kocsiból kiszállva Dávid előreszaladt pisilni, mi pedig felkészültünk a Nagy Cipekedésre. A csomagtartó dugig volt tömve táskákkal, bizonyságul arra, hogy ismét eltelt egy nyár, amit önkéntes balatoni száműzetésben töltöttünk. A vállamra kaptam a túratáskámat, amit nagyjából fele-fele arányban töltöttek meg ruhák és könyvek, Dávid gitárját (elkerülendő egy „komolyan hagytátok hánykolódni a csomagok között?” kezdetű vitát), aztán, mivel a csomagtartó még mindig kétségbeejtően tele volt, az egészet megkoronáztam egy kosár kajával. Megtapogattam a zsebemet, hogy van-e nálam kulcs, aztán nagy lendülettel nekiindultam, remélve, hogy ha elég gyors vagyok, sikerül elérnem a harmadik emeletet anélkül, hogy összerogynék.

Biztos, hogy ennyi mindent kell vállalnom? Lány létemre?

Lány létemre? Az mit jelent?

Hagyjuk.

Apa épp egy hatalmas bögre kávét ivott, az ebédlőasztalunk mellett állva, amikor betámolyogtam az ajtón. Pár pillanatig csak nézett, én pedig nem tudtam eldönteni, hogy arra vár, hogy köszönjek, azon gondolkozik, hogy mikor álltam be karácsonyfának, vagy csak elszokott attól, hogy embert lásson.

Zavartan álldogáltam, aztán leengedtem a kosarat a földre, és megköszörültem a torkom.

– Szia, apa! – nyögtem.

– Szia – bólintott. Csend. – Milyen volt? Ez az utolsó pár hét.

Megigazítottam a gitártok pántját a vállamon, aztán beletúrtam a hajamba.

– Jó, köszi… Tényleg jó volt. – Csend. – És te? Hogy telt? Ez az utolsó pár hét…

Apa kortyolt egyet a kávéjából, hozzám hasonlóan feszengve és az időt húzva. Hosszúra sikeredett az a korty, és szerintem mindketten hallottuk, ahogy nyelt egyet. A tekintete egy pillanatra elidőzött a szekrény tetején sorakozó kaktuszokon. Aztán megint rám nézett. Na, most.

Most?

A helyzetet a fürdőből kilépő Dávid mentette meg. A nadrágjába törölgette a kezét, aztán rám nézett, és elnevette magát.

– Pff, jól nézel ki – bólintott felém. Próbáltam visszamosolyogni, de biztos voltam benne, hogy az erőlködéstől már teljesen vörös a fejem.

– Ja. Hát, kicsit nehezek a könyveim – nyögtem, aztán várakozva ránéztem. – Öö, itt van a gitárod… Nem akartam, hogy baja essen a pakolásban.

– Oh, kösz, édes vagy – bólintott. A következő pillanatban Bálint is megérkezett, hozzám hasonlóan táskákkal megrakodva.

– Cső, apa! – rikkantotta, majd Dávidhoz lépett, és belebokszolt a hasába. – Nagyon furfangos dolog lelépni és véletlenül kimaradni a pakolásból…

– Mi, már készen is vagytok?

– Hát ja, anya hozza az utolsó táskákat.

– Bocs, nem gondoltam, hogy egy menetben…

– Nemcsak lusta, de alul is becsüli a saját családját – ingatta a fejét Bálint, és egyáltalán nem tűnt idegesnek. Velem ellentétben.

Bevittem a kosarat a konyhába, és kipakoltam a pultra, miközben a fiúk belelendültek a létezésbe. Meséltek, és doboltak az asztalon, és kiabáltak, és birtokba vették a lakást, apa pedig leült egy székre, és, azt hiszem, figyelt rájuk. Közben anya is megérkezett, és fáradtan felsóhajtott, hogy ő próbált szólni a fiúknak, amit apa válasz nélkül hagyott; helyette őt is megkérdezte, hogy milyen volt a Balaton. Megfordult a fejemben, hogy megjegyzem, mit mond anya válaszul, hátha máskor használni tudom, de aztán inkább csak visszacsoszogtam a nappaliba, rámosolyogtam Dávidra, aki épp az új Tarantino-filmről mesélt, amit egy kerti moziban néztünk meg, majd felszenvedtem magamra a táskámat, és bemenekültem a szobámba.

Hát, ilyen volt az én családom: a fiúk és anya határozottak, magabiztosak és elbűvölőek, míg apa inkább rám hasonlított – vagyis én rá: magának való, elvarázsolt, különc. A munkáján és a könyvein kívül egyetlen dolog érdekelte, mégpedig a gyümölcsfái. Mint már említettem, Budapesten nem volt rendes kertünk, a nyaralónkhoz viszont tartozott egy Balatonra néző kert. Az ott álló fák nagy részét még a nagyapám ültette, de apa nem tudta megállni, hogy évről évre ne szerezzen be egy-egy új csemetét. A nyári szabadsága alatt órákat tudott a gondozásukkal tölteni, és ilyenkor – csakúgy, mint munka közben – megszűnt számára minden. Azt hiszem, nem túlzás azt mondani, hogy gyermekeiként szerette ezeket a fákat – ráadásul velem és a bátyáimmal ellentétben a fáknak megvolt az a csodálatos tulajdonsága, hogy egy szót sem szóltak.

Mert hiába volt apa bölcs és tájékozott, a vele folytatott beszélgetéseket csak úgy lehetett jellemezni, hogy nem sikerültek. Talán anya volt az egyetlen, aki szót tudott vele érteni – ő irányban tudta tartani a dolgokat, és elérte, hogy apa a teljes figyelmével jelen legyen, amikor hozzá beszélt. Idővel aztán a bátyáim is találtak megoldást: egyszerűen nem zavartatták magukat, és így sikerült apa fiaivá lenniük; sikerült elérniük, hogy ott legyenek az apa körüli térben. Én azonban túl bizonytalan voltam ehhez – túlságosan olyan, mint apa –, és a szeretet, a tisztelet és a megfelelni vágyás annyira megingatta a mondataimat, hogy végül egytől egyig kisiklottak.

Azt hinni, hogy egy nap varázslatos módon megtanulunk rendesen beszélgetni, olyan lett volna, mint arra várni, hogy egy teknős levesse magáról a páncélját, és felmásszon egy fára. Apával mindkettőnknek szüksége volt egy vezetőre a beszélgetésben – valakire, aki rávesz minket, hogy hátrahagyjuk a gondolatainkat és a csöndet –, kettesben maradva tehát leginkább csak elnéztünk egymás mellett, és hümmögtünk. Sokáig azt hittem, hogy ez örökre így fog maradni, de aztán elkezdtem írni, és egy új, mesés lehetőség tárult fel előttem: mi lenne, ha? … Persze ahhoz még évek kellettek, hogy meg merjem mutatni neki egy soromat is. De a remény akkor is bennem élt, hogy egy nap…

Talán.

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
PT Sans – SIL Open Font License