Alan Bennett

A királynő olvas

– részlet –

Fordította Rakovszky Zsuzsa

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Alan Bennett: The Uncommon Reader
Faber and Faber Ltd, London
és Profile Books Ltd, London, 2008

Elektronikus kiadás

© 2007 by Alan Bennett
© Hungarian translation by Rakovszky Zsuzsa, 2009

A fák című Philip Larkin-vers a szerző Collected Poems című kötetéből származik, a Faber and Faber és a The Philip Larkin Estate engedélyével közöljük.
Fordította: Fodor András
© The Philip Larkin Estate

A könyvben olvasható Shakespeare-idézetet Vörösmarty Mihály fordításában közöljük.

AZNAP ESTE díszvacsora volt Windsorban. A francia elnök karját nyújtotta a királynőnek, a királyi család felsorakozott mögöttük, aztán a menet lassan megindult a Waterloo Terem felé.

– Most, hogy végre válthatunk néhány szót négyszemközt – mondta a királynő, és jobbra-balra mosolygott, miközben átsiklottak az ékszerektől csillámló tömegen –, bevallom, már régen szeretném megkérdezni, mi az ön véleménye Jean Genet-ről, az íróról.

– Á! – felelte az elnök. – Qui.

A Marseillaise és az angol himnusz kis időre megszakította a beszélgetést, de amikor elfoglalták helyüket a vacsoraasztalnál, a királynő újra az elnökhöz fordult, és folytatta a kérdezősködést:

– Tisztában vagyok vele, hogy homoszexuális volt, és börtöntöltelék, de csakugyan olyan sötét alak lett volna, amilyennek lefestik? Vagy ami sokkal fontosabb – a királynő kezébe vette a kanalat –, csakugyan olyan ragyogó író?

Az elnök, akit elfelejtettek felkészíteni e sikamlós tárgyból, vadul körülpillantott, tekintetével kultuszminiszterét kereste, de annak éppen a canterburyi érsek magyarázott valamit.

– Jean Genet – ismételte a királynő segítőkészen. – Vous le connaissez?‍¹

– Bien sûr – felelte az elnök.

– Il m’intéresse – mondta a királynő.

– Vraiment?

Az elnök letette a kanalat. Az este hosszúnak ígérkezett.

A Z EGÉSZRŐL a kutyák tehettek. Igen rátarti jószágok voltak, és rendszerint a főbejárat lépcsőjén át tértek vissza a kertből a palotába, ahol általában már várt rájuk egy inas, és kitárta előttük az ajtót.

Ma azonban, ki tudja, miért, inkább végigszáguldottak a teraszon, közben ugattak, ahogy a torkukon kifért, aztán újra levágtattak a lépcsőn, befordultak a terasz végénél, és a palota fala mellett rohantak tovább. A királynő is hallhatta, hogy vadul ugatnak valamit az egyik udvarban.

Ez a valami Westminster városának mozgókönyvtára volt, egy nagy, bútorszállítónak tűnő teherautó, a szemeteskukák mellett parkolt a konyha egyik bejáratánál. A királynő ritkán járt a palotának ebben a részében, mozgókönyvtárat pedig mindeddig soha nem látott ott parkolni, mint ahogyan föltehetőleg a kutyák sem, ezért is csaptak akkora lármát. A királynő, miután egy darabig hiába próbálta lecsendesíteni őket, fölment a teherautó ajtajához vezető néhány lépcsőfokon, hogy elnézést kérjen a zaj miatt.

A teherautó vezetője háttal ült a bejáratnak, és éppen címkét ragasztott fel egy könyvre, az egyetlen személy pedig, aki feltehetőleg kölcsönzési szándékkal tartózkodott a helyiségben, egy vékony, vörös hajú, fehér kezeslábast viselő fiú a polcsorok közti folyosón kuporgott és olvasott. Egyikük sem vette észre a vendéget, így hát a királynő köhintett egyet, mielőtt megszólalt:

– Elnézésüket kérem a szörnyű lárma miatt – mondta, mire a teherautó vezetője olyan hirtelen pattant fel, hogy beleverte a fejét a katalógusfiókba, a polc tövében kuporgó fiú pedig gyorsan feltápászkodott, de közben lelökött néhány könyvet a Fotográfia és Divat feliratú polcról.

A királynő kidugta fejét az ajtón –, Csönd legyen, ostoba teremtések! – kiáltott rá a kutyákra, és ezalatt – mivel kifejezetten ez is volt a mozdulat célja – a sofőr/könyvtárosnak volt rá ideje, hogy összeszedje magát, a fiúnak pedig arra, hogy összeszedje a könyveket.

– Ez idáig még soha nem láttuk itt, Mr…

– Hutchings, Felséges asszonyom. Minden szerdán, Felséges asszonyom.

– Valóban? Erről én nem is tudtam. Messziről jön?

– Csak innen, Westminsterből, asszonyom.

– Ön pedig, fiatalember…?

– Norman vagyok, Felséges asszonyom. Seakins.

– És hol dolgozik?

– A konyhán, Felséges asszonyom.

– Ó. Elegendő ideje marad a munkája mellett az olvasásra?

– Nem igazán, Felséges asszonyom.

– Én pontosan ugyanígy vagyok vele. Bár most, ha már itt vagyok, gondolom, miért is ne kölcsönözhetnék egy könyvet.

Mr. Hutchings segítőkészen mosolygott.

– Tudna valamit ajánlani?

– A Felséges asszony milyen könyveket szeret olvasni?

A királynő habozott, mert őszintén szólva egyáltalán nem volt biztos benne, milyen könyveket szeret olvasni. Soha nem érdeklődött túlságosan a könyvek iránt. Természetesen olvasott, hiszen olvasni mindenki szokott, de a könyvek iránti rajongást meghagyta másoknak. Az olvasás mégiscsak egy hobbi, neki pedig a munkaköréhez tartozott, hogy ne legyen semmiféle hobbija. Kocogás, kertészkedés, sakk vagy sziklamászás, tortadíszítés vagy repülőmodellezés – szó sem lehet róla! Ha az embernek hobbija van, az azt jelenti, hogy bizonyos dolgokat jobban kedvel másoknál, ez pedig kerülendő: azt a benyomást keltené az emberekben, hogy egyeseket jobban kedvel másoknál. Márpedig erről szó sem lehet. Neki az a munkája, hogy minden iránt érdeklődjék, nem pedig az, hogy valamit érdekesnek találjon. Emellett az olvasás nem tekinthető cselekvésnek, ő pedig olyasvalaki, aki cselekszik. Alaposan körbenézett hát a könyvekkel bélelt teherautóban, hogy időt nyerjen.

– Egyáltalán, szabad az embernek itt kölcsönöznie? Akkor is, ha nincsen olvasójegye?

– Nem probléma, Felséges asszonyom – nyugtatta meg Mr. Hutchings.

– Nem tudom, számít-e, ha az ember nyugdíjas – kérdezte a királynő, bár nem volt biztos benne, hogy Mr. Hutchings tud-e bármit is kezdeni ezzel az információval.

– Felséges asszonyom egy alkalommal hat könyvet kölcsönözhet.

– Hatot? Magasságos ég!

Eközben a vörös hajú fiatalembernek sikerült választania, a könyvet a könyvtárosnak nyújtotta, hogy bepecsételje. A királynő, hogy további időt nyerjen, felemelte a könyvet.

– Mit választott, Mr. Seakins? – kérdezte, arra számítva, hogy… Nos, igazából nem is tudta, mire számítson, de arra biztosan nem, amit végül is megpillantott. – Ó, Cecil Beaton! Talán ismerte?

– Nem, Felséges asszonyom.

– Nem, hát persze hogy nem. Maga ahhoz túl fiatal. Annak idején gyakran megfordult itt nálunk, és örökösen kattogtatta a masináját. És nagyon szeretett parancsolgatni: álljanak ide, álljanak oda. Katt-katt… Csak nem írtak róla egy könyvet?

– Jó néhányat, Felség.

– Valóban? Gondolom, előbb-utóbb mindenkiről írnak egy könyvet.

Belelapozott a Beaton-kötetbe.

– Valószínűleg az én képem is itt van benne valahol. Ó, igen! Ez az. Mr. Beaton természetesen nemcsak fotográfus volt, hanem díszlettervező is. Az Oklahoma díszleteit tervezte, meg ilyesmiket.

– Azt hiszem, a My Fair Lady volt az, Felséges asszonyom.

– Valóban? – kérdezte a királynő csodálkozva. Nem szokott hozzá, hogy ellentmondjanak neki.

– Mit is mondott, hol dolgozik? – kérdezte, és a könyvet a fiú nagy, vörös kezébe nyomta.

– A konyhában, asszonyom!

Csakhogy ezzel még mindig nem oldódott meg a probléma. A királynő tudta, ha könyv nélkül távozik, azzal azt a benyomást kelti Mr. Hutchingsban, hogy a könyvtára nem igazán elégíti ki az igényeit. És ekkor, az egyik polcon, az egyik meglehetősen ütött-kopott kötet gerincén ismerős nevet pillantott meg: Ivy Compton-Burnett. „Ezt például elolvashatnám.” Levette a kötetet a polcról, és odanyújtotta Mr. Hutchingsnak… … …

Jegyzetek

1 Ismeri? / Persze. / Érdekel. / Valóban?

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Korrektor Tomka Eszter
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 503 9

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL