Tracy Rees

A RÓZSAKERT

A mű eredeti címe

The Rose Garden

Copyright © Tracy Rees 2021

First published 2021 by Pan an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers International Limited

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FREI-KOVÁCS JUDIT

Szerkesztette

FEKETE KATALIN

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 688 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Marjorie-nak, Beverley-nek, Gillnek

és az összes többi rózsámnak

MABS
LONDON, 1895

A jégverem falához szegezett fémlétra hangosan csörömpölt, ahogy Mabs leereszkedett, és a szíve minden fokkal egyre jobban összeszorult. Tizenkét méterrel a földfelszín alatt végül leugrott a létráról, és térdig ellepték az árnyak. Harsogó, zöldes, metsző hideg uralkodott odalent, kegyetlenül ostorozta az ingen és a könnyű kabáton keresztül, amelybe beleburkolózott, és nem sokat segített a gyapjúsál sem, amit az egyik rakodófiútól kapott kölcsön. Többször is áttekerte a nyakán és az állán, de a hideg beszivárgott alá.

Hamarosan csatlakozott hozzá három másik munkás – természetesen mind fiúk –, akik kurtán biccentettek Mabsnek és egymásnak. Különös, földöntúli világba csöppentek. A fejük fölötti nyüzsgő rakodópart kiáltásai és csattanásai fojtott, halk zörejekké szelídültek. A jéghalmok magasan és némán tornyosultak, és Mabs képtelen volt szabadulni az érzéstől, hogy őt figyelik. Arra gondolt, hogy ez a helyzet éppen olyan, mint egy rémálom egyik jelenete. Bár ebben az esetben egyszerűen felriadt volna, és elöntötte volna a megkönnyebbülés, hogy mindez csupán kitaláció. Ám ez maga volt a valóság.

Amikor aznap reggel megérkezett a munkahelyére, gyűlöletes meglepetésként érte a hír, hogy aznap a jégveremben kell dolgoznia – vagyis a „pokolban”, ahogyan ők nevezték. Tovább rontott a helyzeten, hogy még csak nem is volt jégszezon. Hiszen a jég télen érkezett Norvégiából csillogó hegyekben az uszályokra kötözve, így akkor kellett lehordani az aknába. Majd nyáron ismét fel kellett rakodni, hogy szekerekre kerülhessen, és elszállítsák a gazdagok otthonaiba. Októberben általában nem kellett bajlódni vele. Ám ezen a héten meleg, napos idő volt, ragyogott a szikrázóan kék égbolt. És az indián nyár azt jelentette, hogy az előkelőségek ismét szerettek volna jeget felszolgálni a vacsoravendégeiknek, ahogyan a fagylaltárusok is úgy döntöttek, hogy valamivel tovább tartják nyitva a bódéikat. Így Mabs és a társai kénytelenek voltak felhordani a maradék jeget is.

Körülnéztek, hogy eldöntsék, hol kezdjenek neki. Az volt a feladatuk, hogy elmozdítsák a hatalmas, zöldes jégtömböket, és így elérhesse az óriási fogó, amely egy vaskos láncon csüngött le tizenkét méter magasból. Nekiveselkedtek – Mabs és a két fiú teljes erejével nekifeszül a makacs jégtömbnek, míg a harmadik, magas fickó, akinek bozontos, szénaszínű haja volt, irányította őket, és a lehető legközelebb húzta a láncot. Amikor a jég a megfelelő helyzetbe került, ráerősítették a fogókat – más néven a „jégkopót” –, majd kiáltottak Svájci Louis-nak, hogy húzza fel. Amikor az egyik tömb felemelkedett, azonnal hozták a következőt.

A legtöbb jégmunkás visszatért a szülőföldjére – Svájcba, Olaszországba, Franciaországba. Ám néhányan, akiknek nem volt hová menniük, egész évben a csatornánál maradtak. Többféle névvel illették őket – franciák, fokhagymafejűek, digók –, nem sokat törődtek a valódi származásukkal. Ettől eltekintve jól beilleszkedtek. Bár ezt Mabsről korántsem lehetett elmondani.

Egyáltalán nem úgy festett, mint egy munkás; finoman szólva is apró termetűnek számított, és az utóbbi időben nem is került az asztalára túl sok tápláló étel. De az apja teljesen összeomlott, amikor az anyja egy évvel azelőtt meghalt, és Mabsnek volt hat kistestvére. Valakinek muszáj volt pénzt keresnie, ezért Mabs fiúnak öltözött, egy sapka alá tűrte a haját, és Mark néven munkába állt.

A munkahelyén nem nagyon érintkezett senkivel; ez azt jelentette, hogy kimaradt a vidám élcelődésből, ami némi vigaszt nyújtott az itt dolgozóknak, de Mabs attól tartott, rájönnének, hogy lány. Ezért inkább lehajtotta a fejét, és tette a dolgát, miközben a fiúk tréfálkozással és nevetéssel igyekeztek enyhíteni a munka egyhangúságán. Annyit már sikerült megtudnia, hogy a két fiút, akik vele dolgoztak, Óriásnak és Mikey-nak hívják, míg a harmadikat Kippernek, ami annyit tesz, hogy „hering”, és Mabs – az ő érdekében – nagyon remélte, hogy ez csak becenév. Különben sem lett volna sok értelme barátokat szerezni, hiszen a munkások az egyik rakodóparttól a másikig vándoroltak, ahol éppen szükség volt rájuk. Az ember soha nem dolgozott sokáig ugyanazzal a csapattal.

A legkülönfélébb áruk érkeztek a Regent-csatornán – farönkök, gabona, arzén, trágya –, de a jeget Mabs mindennél jobban utálta. Csúszott, amikor erőteljesen meg kellett volna ragadni, és tapadt, amikor csúsztatni kellett volna, és Mabs szerint nincs egyetlen olyan tulajdonsága sem, ami kicsit is rokonszenvessé tehetné.

Órákkal később már remegett a karja és a lába: a talpa teljesen érzéketlenné vált az ütött-kopott csizmában. Lassan még a jelentéktelennek mondható ereje is elfogyott. A kimerültség, a hideg és a félhomály eltompította az érzékszerveit. Így amikor egy újabb jégtömb kezdte meg útját a felszín felé, Mabs felnyögött, nekitámaszkodott a maradék jégdarabnak, és a távoli égbolt felé emelte az arcát. Lehunyta a szemét, elviselhetetlenül fáradtnak érezte magát.

Ám ekkor hirtelen visszhangzó csörrenés és vérfagyasztó kiáltás zökkentette ki a kába révedezésből, majd amikor kinyitotta a szemét, egy háromszáz kilós jégtömb zuhant felé, akár egy szikla. A fiúk félreugrottak, éberebbek voltak nála, ám Mabsnek földbe gyökerezett a lába. Túlságosan megdöbbentette a látvány, ahogy a hatalmas, tömör súly zuhan felé. A következő pillanatban félrerepült, és arccal lefelé találta magát a földön, alatta a hideg jég, fölötte egy meleg test. Érezte, ahogy minden porcikája beleremegett, amikor a hatalmas jégdarab a földbe csapódott, és a levegő megtelt repülő jégszilánkokkal. Aztán hirtelen véget ért. A veremre újra kísérteties csend telepedett, és a hátára nehezedő súly felemelkedett. Mabs hanyatt fordult. Aztán feltápászkodott. A lába olyan gyenge volt, mint a harmat, de mégsem maradhatott fekve – megfagyott volna.

Az egyik fiú – Kipper – megmentette; arrébb lökte, így kerültek a földre. Most ott állt előtte hitetlenkedő képpel, boglyas haja rémülten meredezett.

– Meg se moccantál! – jegyezte meg értetlenül.

– Nem tudtam – válaszolta Mabs.

Svájci Louis botorkált lefelé a létrán, miközben motyogva szabadkozott, szörnyen megrémült, hogy valaki talán meghalt. Mindannyian megmutatták magukat, hogy ép bőrrel megúszták, kivéve Óriást. Az egyik jégsziklánk a lábába fúródott, így Svájci Louis segített neki kikecmeregni a kamrából. Mabs figyelte, ahogy eltűnnek odafent, meredten bámulta a létráról csöpögő vért. Émelyegni kezdett.

– Hékás! – Dühödt üvöltés harsant a fejük fölött: a munkafelügyelő meredt lefelé az aknába, hogy megnézze, mi történt. – Talán egy halom vérző majmot fizetek? – kiáltotta, és leköpött az üregbe. – Szedjétek össze! Nem hagyhatjuk, hogy kárba vesszen. Tegyétek vödrökbe, és hordjátok fel! Most!

– Hát akkor – mondta Kipper –, munkára!

– Várj! – kiáltotta Mabs. – Megmentettél. Köszönöm!

– Nincs mit köszönnöd, nem sok mindent tehetünk egymásért errefelé – kiáltotta vissza a fiú, miközben egy szinttel lejjebb ugrott, és elkezdte összeszedegetni a jégdarabokat. Mabs egész testében reszketett, a sokk hatása alá került. De mi mást tehetett volna? Követte a társát.

Jóval később Mabs hazavonszolta magát, végigcsoszogott a kemény vontatóúton, majd Clerkenwell macskaköves utcáin, míg végül elért a mocskos Saffron Hillbe. Lágy eső szitált, és lassan körülölelte a bíbor este. Az ajtókban hirtelen sötét alakok moccantak és olvadtak emberi lényekké, a kezüket nyújtogatták némi pénz reményében, vagy trágár megjegyzéseket kiáltoztak. Mabs leszegte a fejét, és összehúzta magán a kabátot, hálás volt a fiúruháinak. Egész életében ezen a környéken lakott – és állítólag régen sokkal rémesebb volt –, Mabsben mégsem keltett semmiféle szentimentális érzést.

A Daley család férfi tagjai több mint száz éve dolgoztak a londoni csatornákon. Az ükapja, Jack Daley meg a fiai részt vettek abban a csapatban, amelyik kiépítette őket, és ezután az összes férfi leszármazott a rakodóparton dolgozott, felpakolták és lerakodták az árukat. Mabs kis korában izgalmas helynek találta a rakodópartot. Amikor az apja hazajött, előadta a maga meséit, mintha egyenesen a világ középpontjában állna, és ezekben a vízi utak nagyszerű kalandok színhelyei voltak. Ő a Daley-k nemes örökségének tartotta ezt a munkát. De most már éppen ilyennek képzelte a poklot: csak nem lángoló vörös volt és izzasztó, hanem zöldesszürke, fénytelen és árnyékos, ahol a hatalmas bárkák fájdalmasan nyögnek a természetellenes terhek alatt, és izmos lovak feszülnek neki, hogy elhúzzák őket; időnként még egy hulla is felbukkant sápadtan lebegve a sűrű, közönyös vízben.

Aznap meleg helyzetbe került, annyi biztos. Később megtudták, hogy a jégkopó egyszerűen eltört és kinyílt, mielőtt a felszínre ért volna. És ilyen bizonytalan feltételektől függött az életük. Ha a szalmahajú fiú nem löki félre, Mabst halálra zúzza a jég, és vége. Azt kívánta, bárcsak tisztességesen meg tudta volna köszönni neki. Ám a baleset olyan kábává tette, hogy ő volt az utolsó, aki felkapaszkodott az alvadt vértől maszatos létrán, amikor lejárt a munkaidő. És mire felért, a megmentőjének már nyoma sem volt.

Túl könnyen el tudta képzelni, hogy ez az este egészen másként alakul – a testvéreit otthon, ahogy valaki kopogtat az ajtón, és meghozza a hírt, hogy Mabs meghalt. És a szeretett nővérük távozásával többé nem maradt volna, aki gondoskodjon róluk. Mabs mindig tudta, hogy veszélyes életet él, de aznap ez a tény egészen más megvilágításba került. Csak az volt a gond, hogy nem létezett más választási lehetőség. Az őféléknek nem.

Mabs lekanyarodott a Shirley Streetről egy fedett átjáróra, amely az egykori istállóhoz vezetett. A Daley-k a mögötte álló régi utcában laktak. Errefelé csak úgy hívták, Gomba köz. Mabsnek fogalma sem volt róla, hogy vajon ez a hivatalos neve, vagy van-e neki egyáltalán ilyen. Sötét és szűkös tér volt, amelyet düledező épületek öleltek körül. Mabs belépett az egyikbe, és felment a csorba lépcsőn az emeletre. Gyűlölte Saffron Hillt. Gyűlölte a Gomba közt. Gyűlölte a csatornát. De amikor benyitott a Daley-k szobájába, megfeledkezett mindenről, amit gyűlölt, és nem látott mást, csak azoknak az arcát, akiket szeretett.

– Mabs! – kiáltotta Jenny, a legidősebb húga, és vidáman felkapta a fejét. Mabs komoran ráncolta a homlokát. Jen megint erőltette a szemét azzal, hogy ruhákat foltozott néhány pennyért a pislákoló lámpa sápadt fényénél. Még csak tizenöt volt, és máris meresztgetnie kellett a szemét, ha látni akarta a nővére arcát.

A tizenkét éves Peg megterített a vacsorához, bármilyen szerénynek is ígérkezett: egy kis kenyér, sajt meg néhány alma. Rávigyorgott Mabsre, és kilátszott a metszőfogai között éktelenkedő széles rés.

Három lány után az apjuk úgy döntött, ideje egy fiút is nemzeni. A tizenegy éves Nicky az apjuk nevét kapta, és nem sokkal Peg után született. Nickyt a kilencéves Jem követte, aztán a hétéves Matthew érkezett. Ekkor Nicholas és Maureen úgy döntöttek, hogy hat gyerek éppen elég lesz. Ám három évvel később megérkezett egy újabb kislány. Az anyjuk Angeline-nek nevezte el.

Angie odament Mabshez, és felnyújtotta a kis kezét. A nővére a sajgó karjába emelte, és elindult, hogy kinyissa az ablakot; a helyiség bűzlött a verejtékük és a zsíros hajuk szagától. De odakintről csak az ürülék és a káposzta bűze áradt be, ezért gyorsan becsukta. Inkább az ő szaguk, mint másoké.

Mabs visszafordult a szoba felé, és végignézett a testvérein. Úgy szerette volna, ha több adatik meg nekik ennél! Bár azt sem tudta, mi lenne az a több, de olyan értékes teremtmények voltak, és Mabs úgy szerette volna, ha jó dolgok történnének velük, hogy belesajdult a szíve. Csak adj egyetlen esélyt!, imádkozott szenvedélyesen. Bármit. És én élni fogok vele.

– Apa? – kérdezte Mabs, de Nicky megrázta a fejét.

– Egész nap nem láttam.

Mabsnek összeszorult a szíve, de csak bólintott. Letette Angie-t, megcsókolta a feje búbját, majd levetette a kabátját meg a sapkáját. A haja az arcába hullott, és végre megint úgy érezte, hogy kicsit önmaga lehet.

Rosszabb is lehetne, gondolta, miközben körülnézett. Igaz, hogy egyetlen szoba nem számított túl tágas lakhelynek nyolcuk számára, de ismert ugyanilyen népes vagy még népesebb családokat, akik két vagy akár három másik családdal osztoztak egyetlen helyiségen. Legalább ez csak az övék volt. Legalább minden éjjel ugyanott alhattak. A házuk cseppet sem volt szép hely, de mögötte még rondább épületek sorakoztak. Mielőtt az anyjuk meghalt, két szobájuk volt az egyik közeli házban, ahol valamivel jobb volt a világítás, de több szint is olyan állapotba került, hogy bármikor leszakadhatott, és Mabs úgy döntött, hogy ezt nem kockáztathatják meg. Még akkor sem, ha az édesanyjának darabokra tört volna a szíve, ha látja, milyen körülmények közé kerültek.

– Csodálatos, amit csinálsz, Mabs – szólalt meg Jenny kedvesen, mintha olvasott volna a gondolataiban. – Jól megvagyunk itt, nem igaz, gyerekek?

A kicsik buzgón bólogatni kezdtek, mintha a Gomba közben élni csupa móka és kacagás lett volna.

– Máma megnyertem egy gesztenyepárbajt! – újságolta a szeplős Matt.

– Tényleg, Matt? – kérdezte Mabs gyengéden. – Egek! Má’ érik a gesztenye?

– Még nem túl jók – mesélte az öccse elégedetlenül. – Kicsik. De asszem, néhány hét múlva má’ lesz egy-két nagyobb is.

– Én is asszem.

Isten áldja mindnyájukat!; már ennyi idősen is pontosan megértették a nővérük helyzetét, és megpróbálták felvidítani, mintha semmi rossz nem lett volna a világukban. Teljes szívéből szerette őket, és éppen ezért ment el a rakodópartra minden áldott nap, akármilyen fáradt volt is. Nyolc ember élete súlyos tehernek bizonyult ahhoz, hogy egy vékony, tizennyolc éves lány cipelje a vállán, ráadásul olyan munkát végzett, amit hivatalosan nem is szabadott volna. Sokat segített volna, ha az apjuk képes felülkerekedni a gyászon, és visszamegy dolgozni. Ám ebben a pillanatban Mabs keresete volt az egyetlen, ami megakadályozta, hogy a helyzetük sokkal, de sokkal rosszabbra forduljon.

OLIVE

Egész este nyomasztó légkör uralkodik a mi kis háztartásunkban. Amikor azt mondom, „kis”, természetesen a családomra gondolok – a szüleimre meg jómagamra –, és nem a házunk méretére, ami zavarba ejtően hatalmas. Ücsörgünk egymás mellett vacsora után, ahogyan mindig, és olyan sűrű feszültség lebeg a szobában, hogy akár rá is kenhettük volna a pirítósunkra.

– Bárcsak meggondolnád magad, Olive! – szólal meg apám, és kissé melankolikusnak tűnik a hangja. Mintha legalábbis azt tervezném, hogy élő áldozatnak ajánlkozom, és karóba húzatom magam.

– Nem kell megtenned csak azért, mert egyszer megígérted – motyogja anyám a legmeggyőzőbb hangján. – Talán várhatnál még egy évet, drágám.

De a döntésem végleges. Holnap örökbe fogadok egy kislányt.

Vénlány vagyok. Sok nő viszolyog ettől a szótól, de nem Olive Westallen! Westallen kapitány egyedüli gyermeke vagyok, az egykori hősé, aki a kereskedelmi flottánál szolgált, amelynek dicsőséges tetteit éveken át zengte egész London. Kiváltságos helyzetben nevelkedtem, tanulhattam, és – bár ennek nem szeretek túl nagy jelentőséget tulajdonítani – gazdag vagyok. Nincs szükségem férjre. És a vagyonom ellenére nem is sokan tolongtak, hogy elnyerjék a kezemet. Csúnya vagyok; semmiféle értelemben nem rémisztő – ha valaki megpillant az utcán, nem kap tőlem hideglelést –, csak csúnya. Ezzel együtt túl független és művelt. Még ennek a gyötrelmes tizenkilencedik századnak a haláltusája közepette is valószínűtlen menyasszonynak bizonyulok.

És igen, voltak olyan évek – kettő vagy három –, amikor könnyeket is hullattam emiatt. De túljutottam ezen az időszakon. Egész életemben a szüleim hampsteadi házában éltem. Elvégre gyönyörű, kényelmes, irigylésre méltó otthon, talán keseregnem kellene emiatt? Aligha. Az igazság az, hogy vezetni egy háztartást – személyzetet fogadni és vacsorákat adni, kétszer egy évben ellenőrizni, hogy megvan-e az összes ágynemű – számomra semmiféle vonzerővel nem bír. Ha mégis kénytelen lennék ilyesmit tenni, úgy hiszem, igen valószínű, hogy kisülne az agyam.

Ami a házasságot illeti, én egyáltalán nem ellenzem. A szüleim példája kifejezetten ösztönző. Ám nem minden frigy hasonlóan harmonikus. Tökéletesen jól érezném magam olyasvalaki feleségeként, aki kedves és érzékeny, egyenlő félként tekint rám, és esze ágában sincs rám erőltetni a férfiak sületlenségeit. De hol találhatnék ilyen férjet? Hampsteadben biztosan nem! Elég régóta élek már a környéken, és ahogyan egy vénlányhoz illik, nagy érdeklődéssel követem a szomszédaim magánjellegű ügyleteit. Ha tizenöt kilométeres körzetben létezne olyan férfi, aki képes boldoggá tenni Olive Westallent, akkor tudnék róla – márpedig nem tudok.

Ezzel szemben meglepően határozott álmokat dédelgetek az anyasággal kapcsolatban: arról, hogy vidáman hancúrozok a gyerekszoba szőnyegén elképesztő képzeletbeli kalandokat követve; hogy fröcsögve áttrappolok a januári pocsolyákon, és lángvörös, lehullott leveleket gyűjtögetek októberben. Mint említettem, hatalmas házban élünk. De mindössze három Westallenünk van arra, hogy belakja az emeleti szobákat. És én ezt rémes pazarlásnak tartom.

Először nem tudtam, hogyan is lássak neki. Elvégre aligha kószálhattam fel és alá a kikötőben, hogy felkínáljam magam egy matróznak; haladó szellemű vagyok, de nem züllött. Aztán három évvel ezelőtt – a jótékonysági tevékenységem folytán – látogatni kezdtem a Belsize Parkban működő leányotthont. Itt legalább az e helyütt lakók fizikai szükségletei kielégítést nyernek – legalábbis a legalapvetőbb szinten. De mi a helyzet a szeretettel? Hiszen az a legfontosabb, hogy egy gyermek tudja, mindig van egy biztos helye a világban, és efféle bizonyosságra csakis azáltal lehet szert tenni, ha valaki olyan otthonban nő fel, ahol akarták és értékelik. Rájöttem, hogy én ezt meg tudnám adni. Így aztán eldöntöttem, hogy ha huszonnyolc éves koromban még mindig egyedülálló leszek, örökbe fogadok egy gyereket. Márpedig holnap betöltöm a huszonnyolcat.

A szüleim kezdettől fogva ellenezték az ötletet. Úgy vélték, egyszer és mindenkorra tönkreteszem minden esélyemet a házasságra, ha férj nélkül, egy kislánnyal vágok neki az életnek.

– De egyszerűen elmondom, hogy örökbe fogadtam! – vitatkoztam, mert meglehetősen bosszantott, hogy nem lelkesednek a tervemért.

– Akkor is pontosan ezt hajtogatnánk, ha nem így került volna a családba – mutatott rá anyám.

Apám visszatért a lényeghez.

– Nem arról van szó, hogy az emberek azt gondolják majd, hogy a gyermek a tiéd, Olive. Az árvaház a közelben van, nyílt titok lenne, honnan jött. Sokkal inkább az a gond, hogy sok embernek nehezére esik elfogadni az efféle kislányokat. Hiszen nem ismerik a rokonait, nem tudják, miféle vér csörgedezik az ereiben. Minket ez nem érdekel, de mások nem így vannak ezzel. Csak téged féltünk, drágám. Egy egyedülálló nő, és még egy gyerek is súlyosbít a helyzeten? Tudom, hogy továbbra is fenntartod az elhatározásodat, hogy soha nem mész férjhez, de mégiscsak az egyik legjobb családból származó és vagyonos nő vagy, Olive. A férfiak érdeklődéssel fordulhatnak az irányodba, de attól tartok, korántsem olyan szívesen, ha egy fogadott gyerek is jár veled. Mégis miféle férfi vágyna olyan nőre, aki efféle terheket vesz a nyakába? Ez túlságosan rendhagyó.

– Nem is beszélve arról, milyen kellemetlen gondolatokat ébresztene – jegyezte meg anyám, és megborzongott. – Minden különcséged ellenére te egy jólelkű és erkölcsös ember vagy. Képtelen lennék elviselni, ha a szomszédainknak bármiféle… gusztustalanság fordulna meg a fejében. A Brixton-botrány még a születésed előtt történt, de a mi generációnk jól emlékszik rá.

Kétségtelen, hogy az örökbefogadás nem számít közkedvelt gyakorlatnak. Néhány évtizeddel ezelőtt napvilágra került, hogy pár szívtelen ember pénzt kért azért, hogy árva csecsemőkről gondoskodjon, majd hagyta őket meghalni. És most azokat, akik örökbe akarnak fogadni, hasonszőrűnek gondolják. Természetesen én sem örülök a ténynek, hogy az örökbefogadásnak nincs semmiféle jogi szabályozása, így mindenki elhúzza a száját, ha meghallja ezt a kifejezést. Én is a rendet és a tisztességet szeretem. De valóban hátat kellene fordítanom a saját magam és egy ártatlan gyermek boldogságának, nehogy mások rossz véleménnyel legyenek rólam?

Ráadásul van egy dolog, amit soha nem árultam el a szüleimnek: elképesztően félek attól, mi lesz velem, amikor ők már nem lesznek. Nagyon is elégedett vagyok az egyedülálló életemmel, de ez az elégedettség csakis nekik köszönhető. Mindig együtt nevettünk, és együtt néztünk szembe bármilyen nehézséggel. A puszta létezésük biztosíték arra, hogy bár nem vagyok házas, soha nem gyötör a magány. Tisztában vagyok vele, hogy a dolgok természetes menete szerint egyszer el kell veszítenünk a szüleinket, és nagyon remélem, hogy ez a pillanat az én esetemben sokára érkezik el. Mégis időnként rémálmaim vannak arról, hogy meghalnak. És amikor ez valósággá válik, szükségem van valami okra, hogy tovább folytassam, és szeretettel tölthessem ki az életemet.

Ám erről semmit nem mondtam nekik, mert nem akartam elszomorítani őket. Ők csak azt akarták, hogy boldog legyek. Ezért könyörög anyám, hogy várjak legalább egy évet; még mindig reménykednek benne, hogy valamiféle viktoriánus kori lovag bevágtat a kapun a fehér lován, és megment saját magamtól. Most már tudom, hogy továbbra is reménykednek egy saját unokában.

– Nem arról van szó, hogy egy örökbe fogadott unokának ne viselnénk gondját – magyarázza anyám, és igen kellemetlenül érint, hogy könnyeket látok a szemében. – De csodálatos lenne, ha egy újabb kis Westallent köszönthetnénk a világon. Micsoda örömet okoznál nekünk, Olive! Te talán nem vágysz egy saját gyermekre? Hogy lenézz a karodban fekvő, édes kis csöppségre, és felfedezd rajta apád orrát vagy az én szememet?

– Határozottan remélem, hogy apa orrát nem örökölné – tréfálkozom, mert rosszul érint, hogy csalódást okozok neki. – Sajnálom, anya, tudom, hogy nem ez a lényeg. De az őszinte válaszom az, hogy nem, mindez nem érdekel. Egyszerűen akarok egy gyereket, akit szerethetek. És ha egyszer megérkezik, te is szeretni fogod.

Már ki is választottam. Tízéves, és Gertnek hívják. A szülei bizonyosan meghaltak, és ez fontos, mert az örökbefogadó szülőknek nincsenek jogaik. És képtelen lennék elviselni, ha néhány év múlva felbukkanna egy anya, és elvinné a lányomat. Megtudtam, hogy a nagyobb gyerekeket nehezebb elhelyezni, mert elsődlegesen mindenki kisbabát akar, vagy két-három éves, tüneményes totyogókat.

Mrs. Jacey, aki a gyermekotthont vezeti, elmagyarázta, hogy a nagyobb gyerekek minden értelemben nehezebb választásnak számítanak. Már kialakult a személyiségük, amelyre rányomta a bélyegét valamilyen családi tragédia, és tovább formálta a folytonos visszautasítás az otthonban, ahol újra meg újra félretolták őket egy fiatalabb gyerek kedvéért. Megszakad a szívem, amikor azokra a csendes gyerekekre gondolok, akik arra várnak, hogy lehetőséget kapjanak egy saját családra, miközben tudják, hogy mindig ők lesznek az utolsók, akik sorra kerülhetnek. Úgy képzeltem, hogy ettől mindenkinél hálásabbak lesznek, amikor végül elérkezik az ő idejük, de Mrs. Jacey felvilágosított, hogy korántsem ez a helyzet.

– Tudja, törések keletkeznek bennük – mondja. – Általában négy és hét éves koruk között jön el a törések ideje, és vagy százszor láttam már ilyet. Néha összefutok a családjukkal, és megkérdezem, hogy megy a soruk, ők pedig dührohamokról és hisztériáról számolnak be, vagy arról, hogy belecsípnek a többi gyerekbe, esetleg meg is szöknek. Az ember azt gondolná, örülnek, hogy végre tisztességes otthonba kerültek, de ha egyszer már sérültek, ez nem ilyen egyszerű a számukra.

„Törések”, így fogalmazott Mrs. Jacey. Talán kissé nyersen fejezte ki magát, de én tiszteletben tartom a bölcsességét, hiszen tapasztalatból fakad. Lehetséges, hogy a töréseket nem lehet visszafordítani, de biztos vagyok benne, hogy elegendő szeretet és kényelem képes összeforrasztani őket, amíg végleg eltűnnek. Gert hat éve lakik az otthonban, és úgy tűnik, még a legkevésbé sem érdeklődtek iránta. Igaz, hogy mind a külsejét, mind a viselkedését tekintve meglehetősen ellenszenves, de nem vagyok az a fajta, aki csak egy porcelánbaba tulajdonságait képes értékelni egy emberi lényben. Az azonban elgondolkodtatott, hogy vajon nem szeretné-e majd megváltoztatni a nevét… Nem érdekel, ha valakinek semmitmondó az arca, de egy semmitmondó név! Ostoba dolog az emberi gyarlóság, de nem tudok elképzelni egy Gert Westallent.

– Képtelen vagyok várni, anyám – biztosítom őszintén és szenvedélyesen. – Eltökéltem, hogy holnap hazahozok egy gyereket, és nem tudok várni egy évet abban a reményben, hogy felbukkan egy férfi, és elkezdődik a valódi életem. Előre kell lépnem akkor is, ha ma este betoppan egy jóképű idegen, és megkéri a kezemet.

A társalgóban üldögélünk, az olajlámpákat lecsavartuk. Gyertyák biztosítják a szükséges fényt; mert mindannyian jobban kedveljük a lágy, barátságos derengést. Éppen befejezem a lelkes beszédemet, amikor valaki hangosan kopogtat a bejárati ajtón. A gyertyák lángja megrebben a kanóc végén, és rémülten egymásra nézünk a szüleimmel. Józan emberek vagyunk, egy pillanatra mégis úgy tűnik, mintha a szavaimmal megidéztem volna egy kérőt.

Ám ekkor Agatha, a szobalány bejelenti a látogatónkat: csak Mr. Miles az, a kvéker egyház egyik presbitere. Gyakran felkeres bennünket. Tekintettel arra, hogy hetvennégy éves, és elkötelezett (egyrészt abban az értelemben, hogy a vallásnak szentelte az életét, másrészt azért, mert van egy felesége), magabiztosan feltételezhetjük, hogy nem azért érkezett, mert meg akar menteni a romantikus sivárságtól. A szüleim arcára kiül a csüggedés, amikor megpillantják. Biztos vagyok benne, hogy még egyszer sem részesült az otthonunkban ilyen rideg fogadtatásban.

Mr. Miles mindig siet és tüsténkedik, hogy jóvátegyen valami rosszat a világban. Ma este az „ősi hivatást” űző nők miatt van felháborodva, akik a kikötőnél dolgoznak, hogy boldoggá tegyék a tengerészeket. Minden elismerésem, amiért foglalkozik az üggyel, de holnap nagy napnak nézek elébe, ezért kimentem magam, és felmegyek az emeletre.

Leülök az ágyra, és körbepillantok az ismerős, kedves gyerekszobámban, amely valahol út közben az ismerős, kedves felnőttkori szobám lett. Kissé nyugtalannak érzem magam, és miért? Mert amikor meghallottam a kopogást, nagyot dobbant a szívem! Micsoda különös szeszélye ez a női léleknek? Már megszabadultam a régi, romantikus reménytől; a saját sorsom kovácsa lettem. Ennek ellenére abban a pillanatban, amikor felvetettem, hogy végül mégis megjelenhet egy férfi az életemben, és Mr. Miles kopogtatott az ajtón, a lelkem egy kis része még mindig reménykedett. Ó, Olive!

Lehet, hogy a szüleimnek igazuk van? Ha várnék még egy kicsit, valóban megismerkedhetnék a férjemmel, és lehetne saját gyerekem? Szerintem nem jó döntés meghátrálni egy jelentős lépés elől, amikor elérkezik a pillanat. Ez csakis gyáva és bizonytalan élethez vezethet. Merész, előremutató lépések szükségesek ahhoz, hogy az ember kialakíthasson egy független életet, hogy megküzdhessen az elszigeteltség érzésével, hogy célt és értelmet nyerjen a létezése. Ebben biztos vagyok.

Odamegyek a komódomhoz, majd benyúlok a selyem és muszlin alsóneműk rétegei alá, hogy kivegyem a bársonyerszényt. Visszamegyek az ágyhoz. Ebben az erszényben tartom a jóskártyámat, a paklit egy smaragdzöld szalag köti össze. Anyám nem helyesli; szerinte a Biblia az egyetlen útmutató, amikor az embernek tanácsra van szüksége. Néha mégis előveszem, amikor egyedül maradok, és muszáj segítséget kérnem. A Biblia kétségtelenül bölcs olvasmány, de ezek a kártyák beszélnek hozzám.

Leveszem a szalagot, és a lapok elcsúsznak egymáson; de elkapom, és a tenyerembe fogom őket. Hatalmasak és selymesek a sok használattól. Néhány lapnak már elkopott a sarka, és az egyik, a Gerle kicsit meggyűrődött. Ezért hunyom le a szemem, amikor használom, hogy ne lássak semmiféle árulkodó jelet, mert ezeket a kártyákat már úgy ismerem, mint a saját arcomat. Megkeverem a lapokat, és a szaguk megtölti az orromat; kicsit dohos, kicsit fűszeres a nyomtatás édes, meleg aromájával. Időnként beletemetem az arcomat. Időnként a kártyák illata a legvigasztalóbb dolog, amit el tudok képzelni.

Nem kell megfogalmaznom a kérdést; a kártyák tudják, mi jár a fejemben. Keverek és osztok, keverek és osztok, keverek és osztok, míg végül három lap hever előttem képpel lefelé. A lapok hátulján vörös vonalak cikáznak rombuszalakot formázva, a széle cirkalmas vonal, a minta kicsit megkopott. Mindez elefántcsontszínű háttér előtt, amely a lapok széle felé rózsaszínné sötétedett a kortól.

Félreteszem a paklit, és az előttem fekvő lapokra szegezem a szememet. Nem tudom, hogy valójában mire számítok; abban sem vagyok biztos, hogy miben reménykedem. Ha most valami eltérítene a tervemtől, az igen kellemetlen lenne. Felfordítom a kártyákat, és szembenézek az üzenetekkel.

A rózsa. A csillag. A nő. A sors, az általános értelemben vett jó szerencse és a nő megtestesítői.

Bólintok. Jól gondoltam. Semmi jele a szív útjainak. Semmi utalás a házasságra. Nincs idegen a látóhatáron, se levél, se gyűrű, vagy bármi egyéb, ami – akármilyen homályosan – azt sugallná, hogy a romantika és a házasság része lesz az életemnek. Újra megerősít a meggyőződésemben, és megnyugszom. Elteszem a kártyát, és előkészülök a lefekvéshez. Holnap felkeresem Gertet, és megkérdezem, szeretne-e egy új anyát.

MABS

Az őrangyalok néha meglehetősen furcsa alakban jelennek meg. Mabs számára egy régi barátnője, Lou személyében érkezett a megváltás, aki egyszer csak ott termett a rakodóparton. Lou-nak kimenője volt, és Mabs éppen akkor fejezte be a műszakot. Úgy elfáradt, hogy észre sem vette Lou-t, egészen addig, mígnem már csak egy méterre állt tőle, hevesen integetett, és azt kiáltozta:

– Mabs! Mabs! Híreket hoztam.

Mabs azonnal körülnézett, hogy ellenőrizze, senki sem hallotta a barátnőjét.

– Jaj, ne haragudj, Mark! – kapott észbe Lou, mire Mabs csak elhúzta a száját. – Hallottam egy állásról, amit meg kellene próbálnod – mesélte Lou, aki megragadta a barátnője kezét, és végre normális hangerővel folytatta. – Egy háznál keresnek valakit!

Egy háznál? Egy röpke, édes pillanatra Mabs elképzelte, milyen lenne, aztán megrázta a fejét.

– Nem kapnám meg. És ha mégis, valahogy biztosan elszúrnám.

De Lou nem hagyta annyiban.

– Legalább menj el, hogy megnézhessenek maguknak! – erősködött. – Ez most kicsit másnak hangzik.

Lou két éve dolgozott szobalányként egy Mr. Blythe nevű bankár hatalmas, highgate-i házában. Szívesen odavitte volna Mabst is, de a Blythe család ragaszkodott hozzá, hogy a személyzet tagjai rendelkezzenek bizonyos jellemzőkkel, amelyeket Mabs nem tudott felmutatni: tisztaság, alapszintű iskolázottság és a szobalányok esetében legalább százhatvanöt centiméteres magasság (ami a férfi szolgálók esetében száznyolcvanöt centimétert jelentett).

Mabs már számtalan történetet hallott Lou-tól arról, milyen gyötrelmesen nehéz munkát kell végeznie, hiszen ötkor kelt, hogy megtisztítsa a kandalló rostélyát, és megrakja a tüzet, mielőtt a család felébredne, és minden áldott nap súrolókővel átdörzsölte a bejárathoz vezető lépcsőt, hogy sima és ragyogó legyen. Ám Mabs számára nem volt ismeretlen a kemény munka, és mivel egyébként is folyton halálosan elgyötörtnek érezte magát, sokkal szívesebben lett volna elgyötört egy tiszta ruhában, egy szép házban, tisztességes bérért.

Lou folytatta:

– A szakácsnő olvasta fel nekünk a hirdetést tegnap. Odaát laknak, Hampsteadben. „Lelkiismeretes, dolgos szobalányt” keresnek. Még cselédkönyvet se kérnek, semmit, elég egy levél valakitől, aki ismer, és elmondja, hogy milyen jó kislány vagy. „Ajánlólevél”, így hívják. Megszerezheted, Mabs.

– Dolgos szobalány? Ez meg mit jelentsen? – kérdezte Mabs. Hallott már szobalányokról, konyhalányokról és a dadákról. De talán voltak közöttük olyanok, akik nem számítottak dolgosnak? Hiszen nem éppen ez volt a lényeg?

– Ez valami köztes állás lesz. Valahol a szobalány és a társalkodónő között. Kicsit mindkettő.

– De ez egy tisztességes kis állás, Lou. Ezren jelentkeznek majd rá. Nem akarhatnak pont engem. Még soha nem végeztem ilyen munkát. – Ám ekkor eszébe jutott, hogy megesküdött, minden lehetőséget megragad, ami az útjába kerül. Csak félt csalóka reménybe ringatni magát.

Mabs leroskadt a barátnője lába elé a vontatóútra, és kis híján beleült egy gőzölgő lócitromba. A rakodópart lármája lassan elcsendesedett, ahogy bealkonyodott, és a munkások elindultak hazafelé, de a sűrű, fülledt levegő még mindig bűzlött a hínár és a verejték szagától. A nap utolsó uszálya éppen ekkor indult útnak.

– Ugyan má’, Mabs! – korholta Lou a barátnőjét, miután óvatosan letelepedett egy határkőre, amelyen a walesi herceg címere díszelgett. – Mégis mit veszíthetsz? Érdekes munkának tűnik, és persze lehet, hogy nem fizetnek olyan jól, de ennél minden jobb.

Természetesen igaza volt. Mabs aznap egyszer már elveszítette az eszméletét. Elalélt, akár egy úrihölgy! Trágyával teli zsákokat cipelt a víz széléhez, hogy felpakolhassák az uszályokra. Nem a szag és még csak nem is a tudat volt az oka; egyszerűen a kimerültség. Ezúttal ügyesen intézte a dolgot; egyedül dolgozott, így senki nem vette észre. Feltápászkodott, és folytatta, ahogyan tudta. De ez figyelmeztető jelnek számított.

– Egek, Mabs, édesem, borzalmasan nézel ki! – mondta Lou, aki előrehajolt, és belenézett a szemébe. – Ne haragudj, hogy így letámadtalak! Nem láttam.

Mabs halványan elmosolyodott.

– Semmi baj – jegyezte meg. – Köszönöm, Lou. Elmegyek, és megnézem azt az állást. Ezt már úgyse bírom sokáig.

– Őszintén szólva, úgy festesz, mint aki már egy nappal se bírja tovább – állapította meg Lou, és a barátnője kezébe nyomott egy csomagot. – Ez a tartalék ruhám, Mabs, de az ég szerelmére, vigyázz rá! Kényesen ügyelnek, hogy mindig tiszták és rendezettek legyünk. Ha összekoszolom, ami rajtam van, és nem tudom lecserélni, elveszíthetem a munkámat. De ebben a ruhában nem mehetsz el abba a házba.

– Köszönöm – suttogta Mabs.

– És tessék…

Lou a barátnője kezébe nyomott egy shillinget, de Mabs azonnal visszaadta. Az ember nem fogad el pénzt egy baráttól.

– Ne kéresd magad! – morogta Lou, és ismét Mabs orra alá dugta az érmét. – Ez csak kölcsön. Ha megkapod az állást, visszaadod. Szükséged van rá, Mabs, nézz magadra! Fel se tudsz állni. Ha nem eszel valamit, képtelen leszel tisztességesen beszélni velük. Ennivalót kell venned, és ne merészelj adni belőle a kicsiknek vagy apádnak! Gondolkozz, te lány! Előbb magadon kell segítened, hogy aztán nekik is segíthess. – Lou felkelt, és fájdalmas arccal megdörzsölte a hátsó felét. A határkő nem éppen kényelmes ülőalkalmatosság.

Mabs az összekulcsolt karjára hajtotta a fejét. Leesett a sapkája, és kibomlott a haja. Gyorsan a fejébe csapta, és eltüntette az árulkodó hajzuhatagot. Rettenetesen elcsigázottnak érezte magát, de Lou-nak igaza volt: ha valóban meg akarta ragadni ezt a lehetetlennek tűnő esélyt, meg kellett fogadnia a barátnője tanácsát.

Miután Lou talpra állította Mabst, elkísérte a Gray’s Inn Roadnál lévő piacra, és végignézte, ahogy megtölti a hasát kolbásszal és sült krumplival. Aztán elindultak a Gomba közbe, hogy kicsit rendbe szedjék Mabst. Lou is ugyanebben a bérházban nőtt fel, de ő valamivel több időt tölthetett az iskolában, mint a barátnője, és volt egy olyan lenyűgöző képessége, hogy nem tudta elviselni, ha visszautasítják, ennek köszönhette azt is, hogy a Blythe-háznál dolgozhatott. Mabs megmosakodott, megfésülködött, és belebújt Lou váltóruhájába, miközben a gyerekek meglepve figyelték.

– Ne kérdezzetek semmit! – közölte Mabs. Nem akarta, hogy reménykedni kezdjenek.

Miután elhagyták Saffron Hill szűk utcáit, Lou fogott egy kocsit. Mabs rémesen érezte magát, amiért a barátnője rá költi a nehezen megkeresett pénzét, de Lou ragaszkodott hozzá. Rájött, hogy ha Mabsnek az egész napos munka után gyalog kell megtennie a Hampsteadbe vezető hat kilométert, talán el sem jut odáig. Így, mielőtt felfoghatta volna, hogy valóban megteszi, Mabs ott állt ennek az előkelő családnak a háza előtt, akik dolgos szobalányt kerestek.

– Egy kőhajításra van Blythe-éktól – állapította meg vidáman Lou. – Kis híján megint szomszédok leszünk. Ígérd meg, hogy szólsz, ha megtudsz valamit! És amint végeztél, add vissza a ruhát! Jó, és most indulás!

Mabs összeszorult szívvel nézte, ahogy a barátnője elsiet. Lou bátorítása nélkül már a puszta tény is nevetségesnek hatott, hogy egyáltalán odament. Bizonyára kinevetik, és elzavarják, akár egy kóbor macskát. A ház nem volt hatalmas, fehér és ragyogó, mint Blythe-éké, de csinosnak tűnt. Barna tégla, halványkék ajtó, fehér oszlopok és csillogó, fehér lépcső. Az apró, bájos kapu fölötti kovácsoltvas boltívet indákkal és kúszónövényekkel futtatták be. A fényes bokrok és fák között rövid kerti ösvény vezetett a bejárathoz. Olyan kedves helynek tűnt!

Láss munkához, lányom!, buzdította magát. Elvégre tizennyolc éves vagy, nem öt!

Miután összeszedte a bátorságát, egy szempillantás alatt a gyakorlatias házvezetőnő előtt találta magát, aki az ajtóban állva elmagyarázta, hogy egy bentlakásos állásról van szó, és a ház úrnőjének keresnek társalkodónőt, némi könnyű házimunka és alapvető teendők mellett. Mr. Finch, a házigazda szerdán és csütörtökön hallgatja meg az állásra jelentkező lányokat. Ha érdekli, csütörtökön tizenegy órakor jelenjen meg egy megfelelő ajánlólevéllel.

– Örömmel jövök, asszonyom – válaszolta szerényen Mabs. Hogy érdekel-e? A fél karomat odaadnám érte!, gondolta.

Kilépett a kis kapun, és egy pillanatra megállt a hampsteadi utca elegáns csendjében. Mabs a zajok világában élte az életét: a munkahelyén zúgtak a gépek, a lovak dobogtak meg nyerítettek, és a férfiak egész nap üvöltöztek; odahaza ajtók csapódtak, csecsemők sírtak, szitkozódás, harsány nevetés és elüvöltött fenyegetőzések lármája töltötte be a levegőt, akár a záporeső. Mabs arra gondolt, a csend a gazdagság biztos jele. Aztán felsóhajtott, és elindult haza.

OLIVE

Amikor felébredek a születésem napján, odakint ostorozza az ablakokat az októberi eső, és a szél korbácsolja a fák koronáját, ami nagy lármát kelt. Micsoda kellemetlen időjárás! És mindez a csodálatos indián nyár után! Imádkozom, hogy egy kis napfény azért visszatérjen, mire Gert megérkezik az új otthonába.

Felülök az ágyban, hogy olvassak egy kicsit. Van-e annál békésebb és megnyugtatóbb érzés, mint amikor az ember a melegben ejtőzhet, miközben odakint a szél és az eső előadja a vihar dalát? De túl izgatott vagyok ahhoz, hogy összpontosítsak, és a gondolataim megint a jóskártya felé kalandoznak. Újra előszedem, nem azért, hogy kártyát vessek, inkább eltöprengek a tegnap esti lapokon: A rózsa, A csillag és A nő.

A rózsa lapján a következő mottó olvasható: „Játszadozol a szerencsével, de amit a kártya megtagad Tőled, azt a józan eszed, a jártasságod és a tudásod bőségesen kárpótolja.” Ezt megerősítésként értelmezem, hiszen – bár valóban merész lépésre készülök – józan, művelt ember vagyok, akinek meg lehet bízni az ítélőképességében. Ami pedig azokat a dolgokat illeti, amelyekben hiányt szenvedek – romantika, szenvedély, házasság –, más téren majd kárpótlást nyerek – a családban, a barátokban és a céljaimban. Ez tökéletesen egybecseng a helyzetről alkotott értékelésemmel.

A csillag lapon a következő olvasható: „Vedd ki a részed, és hamarosan megtapasztalod ennek jótékony hatásait!” Pontosan így érzek. Nekem olyan sok jutott, Gertnek pedig olyan kevés. Ki kell vennem a részemet, otthont nyújtani neki, és minden rendben lesz. A csillag jelképe mindig különlegesen fontos volt a számomra: rajongok az asztrológiáért. Hogyan is lehetne másként? Apám bejárta a világ tengereit, és a csillagok mindig hazavezették. Valahányszor lerajzolok egy csillagot, mindig különösen megerősítő üzenetnek érzem.

És ami A nő lapját illeti, nos, az üzenete egyértelműen egy férfinak szól: „Tégy eleget a Gyengébbik Nem iránti elfogultságodnak, de soha ne lépd át a tisztesség határait!” Bár az üzenet nyilvánvalóan nem helytálló, maga a kép elárul mindent, amit tudnom kell. Egy régimódi divat szerint öltözött, ruhát és főkötőt viselő hölgy áll az üres horizont előtt, a kezében vadvirágokat tart. Nyoma sincs férfi társnak vagy szeretőnek, ő maga szedte a virágait. Akár én is lehetnék.

Felöltözöm, és csengetek egy csésze teáért.

– Boldog születésnapot, Miss Westallen! – mondja Anne, mikor behozza, és átnyújt egy kis csomagot.

– Az ég áldja meg, kedvesem, igazán nem kellett volna ilyesmivel fáradnia! – kiáltok, miközben pontosan tudom, hogy nem is mondhatnék ennél bosszantóbb dolgot olyasvalakinek, aki „vette a fáradságot”. Hiába, a jómodor kötelez.

– Mindannyiunk nevében hoztam odalentről – magyarázza Anne. – Reméljük, nagyon boldog napja lesz, kisasszony. Tudjuk, hogy fontos nap.

Az ajándékhoz egy kis, négyzet alakú kártya is tartozik, amelyen egy tömzsi, kék cinege díszeleg. Ez áll rajta: „Boldog születésnapot kívánunk, Miss Olive Westallen! Ragyogjon egész nap!”

A személyzet minden tagja aláírta a nevét, bár időnként fájdalmasan gyatrán megformált betűkkel: Anne; Agatha; Mrs. Prowse, a házvezetőnő; Mrs. Brody, a szakácsnő; Johnson, az inas; Brown, a kertész és még Nell is, aki csak hetente kétszer jön, hogy elvégezze a piszkos munkát.

– Az ég áldja magukat! – válaszolom. – Nem is kezdődhetne szebben a nap! Kérem, tolmácsolja a köszönetemet a többieknek! – Önkéntelenül arcon csókolom, mire Anne elégedetten és zavartan távozik.

Már nem először töprengek azon, micsoda őrült helyzet, hogy az ember egy fedél alatt lakik valakivel, minden áldott nap találkozik vele, az etikett mégis azt diktálja, hogy nem alakíthat ki vele meleg és szeretetteljes kapcsolatot. Ugyanilyen elgondolkodtató a tény, hogy hét ember gondoskodik háromról. De számos dolog van, amit nem értek ezen a világon, és nem a születésnapomon szándékozom megfejteni őket. Inkább belekortyolok a teámba, és kibontom az ajándékot. Egy apró, tűzzománc medál az, kis, vörös rózsa ragyog a krémszínű háttér előtt. Egy aranyszínű láncon lóg, amely – sejtésem szerint – igen hamar megfeketedik. Értéktelen darab, de nagy gonddal választották, és az avatatlan szem meglehetősen csinosnak láthatja. Tüstént felkötöm a nyakamba, és jól mutat a ruhám sötétzöld szövetével. Ez a legjobb őszi öltözetem, és – természetesen – a különleges alkalomra választottam.

Megkockáztatok egy pillantást a tükörbe. „Ragyogjon egész nap!” Kedves kívánság. Soha nem voltam olyan ragyogó lány, mint Rowena Blythe vagy Verity Crawford. Valahányszor az útjaink keresztezik egymást, mindig gyatrán mutatok a csupa mosoly, szikrázó szépségük mellett. Ma mégis csinos vagyok, mert a küszöbönálló anyaságtól kipirult az arcom, és csillog a szemem. Anne csodásan elkészítette a gesztenyebarna frizurámat. Gazdagnak látszom, és összeszedettnek. Azon tűnődöm, vajon Gert milyen anyaalapanyagnak lát majd.

Megiszom a teát, és lesietek az étkezőbe, ahol fogadom a szüleimtől az ajándékokat meg a csókokat, és elfogyasztom a rántottámat. Aztán irány a leányotthon!

Úgy tizenöt perces séta lehet, de egy órának érzem. Türelmetlen vagyok, ráadásul a reggel hideg és nyirkos. Amikor megérkezem, Mrs. Jacey betessékel, a mosolya megkönnyebbülésről árulkodik, amiért megszabadítom egy újabb kisgyermek terhétől.

Az irodája kellemes helyiség, itt folytattuk le az összes komoly beszélgetésünket. Arra számítottam, hogy Gertet idehozzák nekem. Olyan sokat gyakoroltam a kis beszédemet, és elképzeltem, mit fog válaszolni. Számtalanszor eljátszottam már magamban a forgatókönyvet, ezért olyan valóságosnak tűnik, hogy teljesen letaglóz, amikor egyenesen továbbhaladunk Mrs. Jacey irodája előtt. Az ajtaja résnyire nyitva; egy szobalány sikálja a padlót odabent. Mrs. Jacey elmagyarázza, hogy az egyik gyerek hányt oda nem egészen tíz perccel ezelőtt. Egy rosszul időzített lélegzetvétel megerősíti az állítását.

Így a játszószobába vezetnek, ahol vagy húsz különféle magasságú és ziláltságú lány játszik törött babákkal és kopott építőkockákkal. A fekete hajú Gert egyedül van, mint mindig. Ma a padlón ücsörög, a karjával átfogja a térdét, és borúsan ráncolja a homlokát.

– Gert, drágám! Látogatód érkezett – jelenti be Mrs. Jacey óvatosan. – Miss Westallen azért jött, hogy valami fontosat mondjon neked. Hát, nem nagyszerű? – Gert nem hajlandó se felnézni, se válaszolni. – „Igen, asszonyom!” Légy udvarias ezzel a kedves hölggyel, különben meggondolja magát, és soha nem hallgathatod meg, amit mondani akar!

– Semmi baj, Mrs. Jacey! – vetem közbe, és sokkal magabiztosabbnak hangzom, mint ahogy érzem magam. – Tökéletesen megértem, ha Gert nincs csevegős kedvében. Én magam is szeretem, ha a reggel csendesen és békésen telik.

Mrs. Jacey felhorkan. Vagy tucatszor megpróbált lebeszélni Gertről.

– Akkor én megyek is, kisasszony. Kérem, tudassa velem a végeredményt!

Megígérem, bár mi más lehetne a „végeredmény”, mint az, hogy Gert hazajön velem? Mrs. Jacey minden tőle telhetőt megtesz, de ez akkor sem túl felemelő hely. Végignézek a fakó, kopott falakon és a régi, törött játékokon. Alig várom, hogy kivigyem innen, hogy megmutathassam neki, mi a szeretet, a méltóság és a szépség, hogy elkezdődhessen az új élete.

– Gert, drágám! – kezdem gyengéden, igyekszem egy kis meghittséget varázsolni a szobába, amely tele van sületlenségeket kántáló, dobot püfölő és babákat szidalmazó gyerekekkel. – Tudom, semmi okod rá, hogy izgatott legyél, amiért engem látsz. Hiszen nem is ismersz. De van egy ötletem, és szeretném, ha beszélnénk róla. Szerintem… talán boldoggá tesz, ha meghallod. Tudod, szeretném megváltoztatni az életedet. A jó irányba – teszem hozzá sietve, mert rádöbbenek, hogy önmagában minden változás akár fenyegető kilátást is jelenthet.

Gert továbbra is a homlokát ráncolja, és a padló deszkáira mered. A térdemre támasztom a tenyeremet, és előrehajolok, érzem, ahogy a hátam tiltakozni kezd. Felegyenesedem, és körülnézek. A gyerekek nagy része belemerül a játékba, de néhányan sóvárgó arccal, nyíltan bámulnak. Azt feltételezem, hogy a finom ruhám, a gyűrűim és a prémgalléros kabátkám miatt. Vagy talán amiatt, amit megtestesítek: egy anyakorú nőt és egy olyan világot, amelyet a legtöbbjük soha nem ismerhet meg. Megfordul a fejemben, hogy valószínűleg bármelyikük közlékenyebb lenne, mint Gert, de elhessegetem a gyarló gondolatot. Nem a hála miatt teszem.

Egy hat év körüli ikerpár mohó tekintettel mered rám; csont és bőr a kis testük, a szemük alatt sötét karikák éktelenkednek. Hogy szeretném felhizlalni őket! Van köztük egy három év körüli, különösen szép gyermek, akinek aranyló loknik keretezik az arcát, és úgy tesz, mintha nem érdekelném, de látom, hogy többször felém pillant, majd újra elkapja a tekintetét. A szívem nagyot dobban, majd visszatér a megszokott ritmusához. Nem leszek egy azok közül, akik a könnyebb utat választják, és hagyják, hogy rabul ejtse őket egy imádnivaló porcelánbaba. Én határozottan megvetem az imádnivaló porcelánbabákat! Ezek a gyerekek fiatalabbak, szebbek, és megvan rá minden esélyük, hogy otthonra leljenek. De Gert… Az undok, dühös Gert… Nekem ez a gyerek kell.

Leülök mellé a padlóra. Nem kevés erőfeszítésembe kerül a szoknyám hossza és a felsőrész szűkössége miatt, arról nem is beszélve, hogy egy méltóságteljes hölgy nem szokott a padlón ücsörögni. De nem vagyok hajlandó a továbbiakban is fölé magasodni, mint a sors árnyéka.

– Gert! – veselkedem neki még egyszer, amikor végre sikerül elhelyezkednem. – Volna kedved velem élni? Tudod, nekem nincs saját gyerekem. Nagyon szeretnélek téged, és remekül mulatnánk. Séták a ligetben, könyvek, játékok, karácsonyi partik… No, bármi, amit csak szeretnél, drágám.

Gert hirtelen felpattan, mintha megszúrták volna egy tűvel, és elviharzik. Szeretném azt hinni, hogy a túláradó érzelmek miatt, de van valami a sötéten megvillanó szemében, ami azt súgja, gondosan megvárta, amíg nagy nehezen letelepedek a földre. Magamra maradok, előrenyújtott lábbal ücsörgök a padlón. Csak nehogy most bejöjjön Mrs. Jacey, és meglásson ebben a helyzetben!

Gert az ablakhoz rohan, és felmászik a párkányra. Nem néz ki, csak kuporog, és mogorván bámulja a falat. Egy pillanatra elfog az ingerültség. De legyűröm, és feltápászkodom, ami még annál is esetlenebb mozdulat, mint az ellenkezője volt: a ruhám fodra a levegőbe mered, a magas sarkú csizmám megcsúszik a fapadlón. Veszek egy mély lélegzetet, és átvágok a helyiségen.

– Gert! – szólok továbbra is kedvesen, de jóval határozottabban. – Talán nem fogalmaztam teljesen egyértelműen. És tisztában vagyok vele, hogy ez túl sok ahhoz, hogy az ember felfoghassa. Ha időre van szükséged, hogy átgondolhasd, én nem foglak sürgetni. Szeretnék örökbe fogadni egy gyereket. Szeretném, ha a lányom lenne. És azt szeretném, ha ez a lány te lennél.

A szemem sarkából látom, ahogy az aprócska fejek felénk fordulnak, és a gyerekek tátott szájjal bámulnak bennünket.

Gert végül rám néz. Újra eltölt a remény. Tessék, végül elérkezett a pillanat, amiről álmodtam! Ám a kislány olyan megvetően mered rám, hogy elszégyellem magam.

– Vigye valamelyik árvát, és hagyjon engem békén! – közli nem éppen csendesen, és visszafordul az ablak felé. Valami azt súgja, hogy nem az ősz árnyalataiban gyönyörködik.

– Gert! – kiáltom döbbenten. – Még véletlenül sem szeretnék erőszakoskodni, ha nem akarsz engem, efelől megnyugodhatsz. De nem vagyok benne biztos, hogy érted, mi forog kockán. Az édesanyámmal és az édesapámmal élek, és mind csak arra várunk, hogy téged szerethessünk. Taníttatunk, öltöztetünk, boldog, gyönyörű életet adunk neked. Mi nagyon… Sok pénzünk van, Gert. Biztosan nem szeretnél inkább itt maradni, ahol nincs senkid.

A vékony váll továbbra is feszülten előregörnyed a visszautasítástól. Minden tervem darabokra hasad, és a padlóra hullik. Ha Gert nem jön velem, akkor mi lesz? Igaz, hogy számos más gyerek szenved szükséget, de én neki szántam a szívemet! Berendeztem neki egy szobát, gondolkodtam az új nevén, és nem lehet egyik percről a másikra lecserélni egy másik gyerekre! És vajon Gert számára mikor jön el az újabb esély?

Továbbra is érzem, ahogy a sok kis szempár rám szegeződik. Olyan gyerekeké, akik mindent megadnának egy ilyen lehetőségért. Most sajnálom csak igazán, hogy nem áll rendelkezésünkre Mrs. Jacey irodája és a diszkréció, amit nyújt. Lehalkítom a hangomat, nem akarom őket még jobban elszomorítani.

– Drága Gert! Tudom, hogy ez biztosan nagyon nehéz a számodra. El sem tudom képzelni, milyen életed lehetett. De egyvalamit tudok: jobbat érdemelsz. Nem kényszeríthetlek, hogy velem gyere. És nem is áll szándékomban. De kérlek, ragadd meg ezt az esélyt, drágám! Csak rajtad múlik, és ígérem, hogy nagyon kedvesen bánunk veled. Mondd meg, Gert, hát nem szeretnél egy csodás otthont és egy új anyukát?

Még a légy zümmögését is hallani lehetne a szobában, olyan néma csend támad. Aztán Gert végül leugrik az ablakpárkányról.

– Nem! – kiáltja. – Nem akarom magát. Menjen el! – Erősen meglök, az arca eltorzul a dühtől; hátratántorodom. Aztán elrohan, és becsapja maga mögött a játszószoba ajtaját.

Földbe gyökerezett lábbal állok; zavarban vagyok, megbántva érzem magam, és elbizonytalanodtam.

Képtelen vagyok elfogadni, hogy itt kell hagynom. De a kislány egyértelműen fogalmazott. És az ember nem kényszeríthet egy gyereket, hogy akarja őt. Nem kényszeríthetünk senkit a boldogságra. De akkor most mihez kezdjek?

Ekkor finom rántást érzek a szoknyámon. Hátraperdülök, hiszen bőven vannak közöttük zsebtolvajok. Arra számítok, hogy egy nagyobb lány ártatlan arccal, sietősen elfordul a hátam mögött, de szó sincs ilyesmiről. A szép kislány az, akire már korábban is felfigyeltem. Az arca sóvárgó, és a kis keze nem a zsebemben matat, hanem a szoknyám szövetét markolja. Felnéz rám a szomorú, sötét, gesztenyebarna szemével. Az imádnivaló porcelánbaba tökéletes megtestesítője. Az igazat megvallva, a legimádnivalóbb porcelánbaba, akit életemben láttam.

– Én szeretném, ha az anyukám lennél – suttogja.

MABS

Csütörtök reggel Mabs arra ébredt, hogy összeszorult a gyomra, és valami éles, égető dolog tolul a torkába. Csak nem betegedett meg? De a félelem volt az oka. Csak a félelem. Az elmúlt három napban másra sem tudott gondolni, kizárólag arra, hogy mennyire akarja ezt az állást. Soha többé nem lesz még egyszer ilyen lehetősége. Valahogy a remény éltette. Minden étkezésnél tisztességesen elfogyasztotta az adagját, hogy megerősödjön, és munka közben arról ábrándozott, milyen lehet olyan helyen élni, mint az a ház, ahol járt.

Peg lement a rakodópartra, hogy elmondja a munkafelügyelőnek, Mark, a bátyja megbetegedett, de másnap már újra munkába áll. Néhány érmével állított haza, amivel még tartoztak Mabsnek, és az üzenettel, hogy ne aggódjon, már valaki másé az állása.

– Ugye csak viccelsz? – kiáltotta Mabs rémülten, de természetesen Peg nem viccelt.

Úgy remegett a keze, hogy segítségül kellett hívnia Jennyt. A húga ünnepélyes arccal, csendesen ellenőrizte Lou ruháját, hogy nincs-e rajta folt vagy gyűrődés, aztán megfésülte és hátrakötötte a nővére haját. Ezért kellett Mabsnek elmennie, bármennyire is félt – Jennyért meg a többiekért.

Az előírtnál jóval korábban érkezett a Willoughby Walkon álló csinos, kék ajtós, barna házhoz. Amikor a városháza toronyórája elütötte a tizenegyet, Mabs bekopogott, bár az izzadtságtól átnedvesedett a hónalja, és nyirkos lett a tenyere. Mégis mi a fenét mondhatna egy úriembernek, aki ilyen házban él? Hiszen még soha nem beszélt ilyen előkelő urasággal, és el sem tudta képzelni, milyennek láthat egy magafajta lányt.

A házvezetőnő beengedte a négyzet alaprajzú hallba, amelyet fekete-fehér lapok borítottak, és a szemközti végéből egy lépcsősor vezetett a ház beláthatatlan felső szintjeire. Egy kis asztalon valamiféle égitestre hasonlító, hatalmas kaspó állt sűrű, kék virágokkal, és a falon egy gyönyörű, sötét hajú és lila ruhát viselő nő festménye lógott. A szemközti falon aranykeretes tükör díszelgett, és Mabs véletlenül belepillantott. Felszisszent. Lou ruhája csinosabb volt, mint bármi, amit eddig viselt, de úgy érezte, megfullad benne. Sötét karikák éktelenkedtek a világosbarna szeme alatt, és a szőke hajtincsek kiszabadultak a copfból. Borzalmasan festett.

– Mr. Finch a szalonban várja – jelentette be a házvezetőnő. – Kérem, kövessen! – Mrs. Finchről nem esett szó, és nem is jelent meg.

A szalon szintén bájos látványt nyújtott, csendes és takaros helyiség volt. Mabs megcsodálta a lámpákat, a szőnyegeket, a kínai porcelánt, és amikor egy porszemet sem fedezett fel sehol, foglyul ejtette a rettegéssel vegyes ámulat. Mr. Finch meglehetősen magas férfi volt, ritkuló, gesztenyebarna hajjal és pirospozsgás arccal. Kedvesen üdvözölte Mabst:

– Miss Mabel Daley, ha nem tévedek.

Mabs végighúzta a tenyerét a szoknyáján. Ha a férfi észre is vette, vagy kellemetlennek érezte a nyirkos kézfogását, ennek semmi jelét nem adta.

– Kérem, foglaljon helyet! Látom, hozott ajánlólevelet. Szabad lesz?

Hétfő reggel, amíg még tele volt a hasa, és tudott gyalogolni, Mabs felkereste Mr. Milest. Fontos tisztséget töltött be a kvéker templomban, de mielőtt „barát” lett, lelkészként működött abban a templomban, ahová Mabs anyja is járt vasárnaponként. Mabs már hónapok óta nem látta, de biztos volt benne, hogy ha mindent elmagyaráz, Mr. Miles megírja neki a levelet. És így is történt.

Némán átnyújtotta Mr. Finchnek. A férfi elkezdte olvasni, és Mabs hálás volt a néhány percért, amíg összeszedhette magát. Mr. Finch felnézett, és elmosolyodott.

– Ez igazán ragyogó ajánlás, Miss Daley. Úgy érzem, mintha máris ismerném. Azt javaslom, kezdjük néhány alapvető kérdéssel.

– Igen, uram – bökte ki Mabs, aki beleszédült a megkönnyebbülésbe, hogy valamiképpen sikerült jól indítania.

– Tud olvasni, Miss Daley? – kérdezte a házigazda.

A sikeres kezdet rövid életűnek bizonyult. Mabs megrázta a fejét.

– Ismerem a betűket, mindet megtanultam, de nem jártam sokáig iskolába, uram, így nem tudom összeolvasni őket.

– Akkor, felteszem, írni sem tud.

Mabs rettegve megrázta a fejét. Mégis mit gondolt? Miért jött el egyáltalán? Ez a fickó bármelyik pillanatban elkezdheti kérdezgetni a frizurakészítésről meg az elegáns hímzésekről, márpedig mit tud ő mindezekről? Bármelyik percben vége lehet, és Mabs elvesztette az állását emiatt.

Ám a férfi elkezdte kérdezgetni a családjáról. Mabs megpróbált őszintén válaszolni anélkül, hogy azt a látszatot keltené, hogy szánalmat akar ébreszteni benne. Aztán Mr. Finch feltett néhány kérdést az értékrendjéről és a hitéről. Mabs teljesen tanácstalan volt; az ő életében nem maradt sok idő arra, hogy ücsörögjön, és arról csevegjen, mi helyes és helytelen. Mr. Finch kénytelen volt tovább faggatni, olyasmikről kérdezgette, mint diszkréció, bizalmasság és becsületesség, de Mabs nem ismerte ezeket a szavakat.

Egek! Milyen ostobának érezte magát! Egyes emberek, mint Mr. Finch, műveltek és okosak voltak, míg mások, mint ő, a legegyszerűbb kérdésekre sem tudtak válaszolni. Ostoba, ostoba Mabs! Ez történik, amikor valaki túl magasra akar kapaszkodni. Egyenesen pofára esik.

Ám ekkor úrrá lett rajta a felháborodás. Hiszen mindez talán az ő hibája volt? Ha tovább jár iskolába, megtanulhatott volna olvasni, de otthon kellett maradnia, hogy vigyázzon a kicsikre, amíg az anyja elment dolgozni egy King’s Cross-i mosodába. És a gyerekek egyre csak születtek. Ám az ő világukban nem volt szükség nagy szavakra vagy könyvolvasásra. Ha két fizetésből gazdálkodhattak, éppen elegendő ruha és élelem jutott mindenkinek, és időről időre örömöt merítettek abból, hogy együtt voltak. De ez megváltozott. Az anyjuk halott volt, az apjuk pedig akár az is lehetett volna, és Mabsnek meg kellett próbálnia érvényesülni egy olyan világban, amelyről semmit sem tudott. A düh beszédre sarkallta.

– Rettenetesen sajnálom, uram, de nem értem ezeket a szavakat. El tudná magyarázni, mit jelentenek, hogy válaszolhassak?

És Mr. Finch elmagyarázta. Kiderült, hogy a diszkréció annyit jelent, hogy az ember nem avatkozik bele mások dolgába, a bizalmasság azt jelenti, hogy nem pletykálunk, a becsületesség pedig azt, hogy helyesen cselekszünk. Miután Mabs megértette, már semmi nehézséget nem okozott neki, hogy válaszoljon. Lehetséges, hogy olyan szegények voltak, mint a templom egere, de rendes nevelést kaptak. Az anyjuk és az apjuk megtanította őket arra, hogy mi a különbség jó és rossz között, és alaposan megszidták őket, ha helytelenül viselkedtek. Úgy tűnt, Mr. Finch mindezt örömmel hallja. Mabs kezdett megnyugodni. Valahogy magára talált.

– Hadd meséljek egy keveset a munkáról! – mondta Mr. Finch, mire Mabs kihúzta magát a széken.

– A feleségem kedves és bájos teremtés – magyarázta a férfi. – Sajnálatos módon az elmúlt néhány évben gondjai támadtak az idegeivel. Vannak jobb és rosszabb napjai. Tudja, ez a hangulatingadozás rettenetesen zavarja.

Mabs bólintott, bár nem ismert olyan nőt, akinek lett volna ideje hangulatingadozásokra meg idegi gondokra. Aztán eszébe jutott az apja. Mindannyian meggyászolták Maureent, de az ő esetében ennél sokkal többről volt szó. Mintha valami megtört volna az elméjében, és ezért megfeledkezett róla, hogy vannak kötelességei, hogy az élet megy tovább még akkor is, ha egy szeretett családtag nélkül kell folytatni. Így Mabs talán mégis tudott valamit az efféle dolgokról.

– Talán Mrs. Finch valamilyen veszteséget szenvedett, uram? – kérdezte gyengéden.

– Veszteséget? Ó, halálesetre gondol. Nem, Miss Daley, nem ilyen természetű a dolog. A problémái belülről fakadnak, és külső szemmel meglehetősen megmagyarázhatatlanok. De nem szeretném, ha rossz véleménnyel lenne róla.

– Az élet többféleképpen is tud nagyon nehéz lenni, uram. Eszembe se jutna rosszat gondolni a hölgyről.

– Sejtettem. A feleségem időnként kissé összezavarodik. Kérem, ne ijedjen meg, Miss Daley, nem elmebeteg, szeretném, ha ezt már most tisztáznánk. Egyszerűen csak… érzékeny. Olyasvalaki, aki kissé nehezebbnek találja az életet, mint a legtöbb ember.

– Igen, uram.

– Így már érti, hogy korántsem partikra és bálokra kell őt felkészítenie. Remélem, ezzel nem okoztam csalódást. Gyengéd társaságra és egy kis gondoskodásra van szüksége. Az is a munkája része lenne, hogy elkísérje őt a ritka alkalmakkor, amikor sikerül meggyőznöm, hogy szívjon egy kis friss levegőt, illetve tisztán kell tartania a lakrészét. Úgy hiszem, az a legjobb, ha csak egy megbízható szobalány van körülötte, mintsem hogy egyvalaki öltöztesse, egy másik meggyújtsa a tüzet, és így tovább. Mindez nagyon megterhelőnek hangzik az ön számára? Nagyon kimerítőnek? – tette hozzá, amikor látta, hogy Mabs nem érti.

– Egyáltalán nem, uram – vágta rá Mabs. – Kicsit se. Tökéletesen megértem. Amikor anyám gyengélkedett, azt mondta, fáj a feje a sok gyerektől, aki körülötte zajong, bármennyire is szereti őket, ezér’  átküldte őket a szomszédba Csak engem tartott maga mellett, mer’ csendes vagyok, és ki tudtam találni, mire van szüksége.

– Hát persze, hiszen van tapasztalata arról, mit jelent gondját viselni egy nehéz állapotban lévő embernek.

– Igen, uram. Ha Mrs. Finch rosszul érzi magát, az nekem nem jelent ismeretlen feladatokat.

– Én is így gondoltam, Miss Daley. Van még kérdése?

Mabs alig tudott gondolkodni a fülében üvöltő hangtól: Kérlek, kérlek, add nekem az állást!

Érezte, hogy felforrósodik az arca.

– Nem hiszem, uram. Igazán kedves volt, és mindent elmagyarázott. Egy dolog mégis lenne. Nem szeretne Mrs. Finch megismerkedni a lánnyal, mielőtt elnyeri az állást, uram? Hogy lássa, ki lesz a társalkodónője.

– Nem. Én kitűnő emberismerő vagyok. És a feleségemet nagyon megviseli, ha új emberekkel kell találkoznia. Igyekszem megkímélni ettől, amikor csak tudom.

– Értem, uram. Nos… – Mabs elhallgatott. Tudta, hogy mit akar mondani, de vajon illett? Nem ismerte az etikettet. Vett egy mély lélegzetet. – Nagy örömmel elvállalnám ezt az állást, uram, ha nem bánja, hogy ezt mondom.

– Ellenkezőleg! Örömmel hallom. Már csak egy lánnyal kellene találkoznom, de megmondom Mrs. Webbnek, hogy értesítse, az állást már betöltötték. Éppen olyan jelentkezőben reménykedtem, mint ön, Miss Daley.

– Tényleg, uram? Én? Nekem adja az állást?

A férfi elmosolyodott.

– Ne legyen úgy meghökkenve, Miss Daley! Az ügy természetéből fakadóan a személyes tulajdonságok jóval fontosabbak, mint a képzettség vagy a szakmai tapasztalat. Olyasvalakire van szükségünk, aki érzékenyen tud gondoskodni a feleségemről, és diszkrét, vagyis az állapotáról nem beszél senkinek, csak nekem. És önnek van a legjobb ajánlólevele – nem mástól, mint Isten szolgájától. Nem is lehetnék elégedettebb. Ó, milyen buta vagyok! Hiszen a bérezésről még nem is beszéltünk.

És ekkor kimondott egy összeget, aminek hallatán Mabs körül forogni kezdett a szoba. Több volt, mint amit Lou keresett! Két év után, egy bankár házában. Vegyük azt, amit Mabs a legmerészebb álmaiban gondolt, és duplázzuk meg! Tényleg megszédült, és nehezére esett visszarángatnia magát a valóságba. Igazán nem lenne szerencsés, ha elájulna, még a végén Mr. Finch azt gondolná, hogy nem alkalmas a feladatra.

– Köszönöm, uram – mondta elhaló hangon. – Mikor kezdjek?

– Mit szólna, ha vasárnap délután költözne be hozzánk? Mondjuk, ötkor? Mrs. Webb, a házvezetőnő, akivel már találkozott, körbevezeti a házban, és elfoglalhatja a szobáját. Aztán hétfőn megismerkedhet a feleségemmel, és elkezdheti a munkát. Így megfelel?

– Tökéletesen, uram.

– Csodálatos. Megkérem Mrs. Webbet, hogy keressen magának egy ruhát; volt egy hasonló alkatú szobalányunk Durhamben.

Mabs kezdte azt hinni, hogy csak álmodik. Lou-tól tudta, hogy a szobalányoknak leggyakrabban a fizetésükből kell megvenniük az egyenruhájukat. Legalábbis a Blythe-házban ez volt a szokás, és Lou sokat morgolódott miatta. De itt még ezt is megoldották helyette. Ez volt a tökéletes állás, jobb, mint amit Mabs remélhetett, vagy egyáltalán el tudott képzelni. Mit jelentett mindez a családjának! Alig várta, hogy elújságolja az apjának meg a többieknek, hogy mostantól fogva megint rendesen ehetnek!

Mabs kezet fogott Mr. Finchcsel, majd útnak indult, szinte repült, és a remény körülragyogta, akár egy glória. Hogy megváltozhatnak a dolgok egyetlen hét alatt, tűnődött, amikor kilépett egy idegen házából, egy kölcsön kapott ruhában egy csütörtök reggel. Isten áldja Lou-t! Az őrangyalok néha meglehetősen furcsa alakban jelennek meg. De mindig a tökéletes pillanatban.