A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Freida McFadden: The Housemaid’s Secret, 2023

Fordította

MOHAI SZILVIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A téboly otthona, 2022

Gyilkos örökség, 2023

Copyright © Freida McFadden, 2023

First published in Great Britain in 2023 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Hungarian translation © Mohai Szilvia, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Hirsch Andrea

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-97-6

PROLÓGUS

Ma éjjel meg fognak ölni.

Kint villámok cikáznak, meg-megvilágítják a kis faház nappaliját, ahol az éjszakát töltöm, és ahol az életem hamarosan túl korán véget ér. Alig tudom kivenni a fapadlót magam alatt, és egy pillanatra elképzelem, amint a testem ott fekszik rajta kiterítve, alatta pedig egy szabálytalan kör alakú vértócsa terpeszkedik, és issza bele magát szép lassan a fába. Tágra nyílt szemem a semmibe tekint. Résnyire nyílt számból egy vércsepp szökik ki, és végigfolyik az államon.

Ne! Ne!

Ne ma éjjel!

Amikor a faházban ismét sötét lesz, vakon tapogatózni kezdek magam előtt, és otthagyom a kanapé kényelmét. A vihar meglehetősen erősen tombol, de nem annyira, hogy lecsapja az áramot. Nem, ez egy ember műve. Egy olyan emberé, aki ma éjjel egyvalakit már megölt, és azt tervezi, én leszek a következő.

Minden egy egyszerű takarítónői munkával kezdődött. Most, a végén pedig talán épp az én véremet kell majd felmosni a padlóról. Megvárom a következő villámlást, hogy lássak valamit, majd óvatosan a konyha felé indulok. Nincs különösebb tervem, de a konyhában biztosan találok valamit, ami jó lesz fegyvernek. Egy késkészletet – vagy ha az mégsem lenne, egy villa is jól jöhet. Fegyver nélkül végem. Egy késsel a kezemben viszont talán egy fokkal jobbak az esélyeim. A konyha nagy méretű ablakainak köszönhetően ide több fény árad be, mint a többi helyiségbe. A pupillám kitágul, igyekszem minél többet kivenni a félhomályban. Próbálok elbukdácsolni a konyhapultig, de alig lépek hármat, megcsúszom a linóleumon, a lábam kiszalad alólam, és keményen a padlónak csapódom. Úgy beütöm a könyökömet, hogy könny szökik a szemembe. Mondjuk az igaz, hogy a szemem már eddig is könnyes volt. Ahogy próbálok feltápászkodni, észreveszem, hogy a konyha padlója nedves. Mikor egy villám ismét megvilágítja a helyiséget, és lenézek a tenyeremre, látom, hogy mindkettőt bíbor foltok tarkítják. Nem egy víztócsán vagy egy kis kiömlött tejen csúsztam el.

Ez vér.

Ott ülök egy pillanatig, megvizsgálom a testemet.

Semmi sem fáj. Sértetlen vagyok. Ez pedig azt jelenti, hogy a vér nem az enyém.

Egyelőre nem.

Gyerünk, mozogj már! Ez az egyetlen esélyed!

Ezúttal sikerül felállnom. Odaérek a konyhapulthoz, és megkönnyebbülten felsóhajtok, amint az ujjaimmal megérintem a hűvös, kemény felületet. A késkészlet után tapogatózom, de sehol sem találom. Hol van?

Ekkor lépteket hallok, egyre közelebbről. Nehéz megítélnem, főként a sötétség miatt, de egészen biztos vagyok benne, hogy van még itt valaki velem a konyhában. Feláll a szőr a tarkómon, amint egy szempár mered rám.

Nem vagyok egyedül.

Összerándul a gyomrom. Borzasztóan melléfogtam. Alábecsültem egy hihetetlenül veszélyes embert.

És most hatalmas árat kell fizetnem érte.

I. RÉSZ

EGY

MILLIE

Három hónappal korábban

Egyórányi súrolás után Amber Degraw konyhája szinte makulátlan.

Tekintve, hogy szerintem Amber valószínűleg szinte mindig valamelyik közeli étteremben eszik, nem kell beleszakadnom a munkába. Akár még pénzt is tennék rá, hogy azt sem tudja, hogy kell bekapcsolni a csúcs modern sütőjét. Gyönyörű, hatalmas konyhája van tele olyan eszközökkel, amelyeket valószínűleg még egyszer sem használt. Van egy gyorsfőzője, egy rizsfőzője, egy forró levegős sütője és még valami aszalógépe is. Elég furcsa, hogy olyasvalaki, aki vagy nyolcféle hidratálókrémet tart a fürdőszobában, egyszersmind aszalni akar, de nincs jogom elítélni érte.

Na jó, egy kicsit elítélem.

Mindenesetre alaposan lesuvikszoltam minden egyes használaton kívüli konyhai eszközt, kipucoltam a hűtőt, a helyére tettem pártucatnyi edényt, és feltöröltem a padlót, amíg olyan fényes nem lett, hogy a saját tükörképemet is látom benne. Most már csak el kell pakolnom az utolsó adag mosott ruhát, és Degrawék penthouse lakása máris patikatiszta.

– Millie! – Amber éteri hangja libeg be a konyhába, én pedig letörlök egy izzadságcseppet a homlokomról a kézfejemmel. – Millie, hol vagy?

– Itt vagyok! – kiabálok ki neki, bár igazából nem tudom, mit gondol, hol lehetnék. A lakás – amelyet két egymás melletti ingatlan egybenyitásával alakítottak ki, és hoztak létre egy hatalmas életteret – valóban nagy, de azért annyira nem. Szóval, ha nem a nappaliban vagyok, szinte biztosan csakis a konyhában lehetek. Amber belibeg, ugyanolyan elegánsan, mint mindig; az egyik márkás ruhája van rajta a rengeteg designer darab közül. Ez a mostani zebramintás, mély V-kivágással; az ujja ráfeszül vékony csuklójára. A ruhához illő, szintén zebramintás csizma van rajta, és bár eszméletlen gyönyörű ma is, mint mindig, nem vagyok biztos benne, hogy a ruháját szeretném-e megdicsérni, vagy inkább levadászni őt egy szafarin.

– Hát itt vagy! – mondja némi dorgálással a hangjában, mintha nem pontosan ott lennék, ahol lennem kellene.

– Mindjárt végzek – felelem. – Még elpakolom a ruhákat, aztán…

– Az a helyzet – szakít félbe Amber –, hogy még maradnod kellene egy kicsit.

Lemondóan sóhajtok magamban. Heti kétszer járok Amberhez takarítani, de más munkákat is elvégzek neki, például néha vigyázok a kilenc hónapos lányára, Olive-ra. Próbálok rugalmas lenni, hiszen remekül fizet, de sajnos nem az erőssége, hogy előre szóljon. Mintha a bébiszitterkedésemmel kapcsolatban csakis a legszükségesebb információkat akarná megosztani velem. És azokat is csak húsz perccel előtte.

– Pedikűröshöz kell mennem – mondja olyan komolysággal, mintha azt közölné, hogy a kórházba igyekszik szívműtétet végezni. – Vigyázz Olive-ra, amíg nem vagyok itthon.

Olive nagyon aranyos kislány. Egyáltalán nem bánom, ha vigyáznom kell rá – általában. Sőt, olykor kapva kapnék az alkalmon, hogy még egy kis plusz pénzre tehessek szert – Amber ugyanis hihetetlen jó órabért fizet –, hiszen így tető lehet a fejem felett, és olyan ételt ehetek, amelyet nem egy kukából kotortam ki. De most nem vállalhatom.

– Egy óra múlva előadásra kell mennem.

– Ó – ráncolja össze a homlokát Amber, ám egy pillanat múlva megregulázza az arcizmait. Legutóbb, amikor itt voltam, elmondta, hogy olvasott egy cikket arról, hogy a mosolygás és a homlokráncolás a ráncos bőr leggyakoribb okai, így próbál mindig a lehető legsemlegesebb arckifejezést magára ölteni. – Nem tudnád kihagyni? Nem rögzítik az órákat? Vagy nem kérhetnél valakitől jegyzeteket?

Nem, nem rögzítik az órákat. Ráadásul az elmúlt két hétben két órát is kihagytam, mert Amber az utolsó pillanatban kért meg rá, hogy vigyázzak a kislányára. Próbálom megszerezni a főiskolai diplomát, ahhoz viszont az kell, hogy jó jegyet kapjak erre az órára. Egyébként meg szeretem is. A társadalompszichológia izgalmas és szórakoztató. És a diplomám szempontjából elengedhetetlen, hogy átmenjek a vizsgán.

– Nem kérnélek meg rá, ha nem lenne fontos.

Valószínűleg másképp definiáljuk a „fontos” fogalmát. Számomra az a fontos, hogy megszerezzem a diplomát, és elhelyezkedhessek szociális munkásként. Hogy egy pedikűr miért olyan fontos, azt nem tudom. Hiszen épp tél vége van. Ki láthatná egyáltalán a lábát?

– Amber… – kezdem.

Mintegy végszóra Olive éles hangon üvölteni kezdett a nappaliban. Bár jelenleg hivatalosan nem én vigyázok rá, általában rajta tartom a szemem, amikor csak itt vagyok. Amber heti háromszor elviszi Olive-ot a játszótérre a barátnőivel, a maradék időben viszont láthatóan próbálja átpasszolni valakinek. Elmagyarázta, hogy a férje nem engedi, hogy teljes munkaidős bébiszittert vegyen fel, mondván, ő maga sem dolgozik, így ezt több alkalmazott segítségével próbálja megoldani – főként az enyémmel. Amikor elkezdek takarítani, Olive mindig a járókájában van, és ott is maradok vele a nappaliban, amíg a porszívó hangja álomba nem ringatja.

– Millie! – utasít Amber határozottan.

Felsóhajtok, és leteszem a szivacsot; olyan, mintha az utóbbi időben a kezemhez nőtt volna. Megmosom a kezem a mosogatóban, majd beletörlöm a farmeromba.

– Megyek, Olive! – kiabálok be a szobába.

Mire visszaérek a nappaliba, Olive a járóka keretébe kapaszkodva áll, és olyan keservesen sír, hogy kis kerek arca bíborvörösre vált. Olive az a fajta gyerek, akit a baba-mama magazinok címlapján lát az ember. Szó szerint olyan gyönyörű, akár egy kis angyal, a szőke, puha göndör fürtjeivel, amelyek most, a szunyókálása után az arca bal oldalára tapadnak. Jelenleg kevésbé tűnik angyalinak, de amint meglát, azonnal felemeli a karját, és a sírása alábbhagy.

Benyúlok a járókába, és felemelem Olive-ot. Kis arcát a vállamba fúrja, és már nincs is annyira ellenemre, hogy ha kell, kihagyjam az előadást. Nem tudom, mi történt velem, de amint betöltöttem a harmincat, mintha megnyomtak volna rajtam egy gombot, és bekapcsolt a „gyerekek a legédesebb dolgok az egész világon” üzemmód. Imádok együtt lenni Olive-val, még ha nem is az én gyerekem.

– Nagyon hálás vagyok, Millie – mondja Amber, aki már közben veszi is a kabátját, és felkapja a Gucci táskáját az ajtó mögötti fogasról. – És a lábujjaim is nagyon hálásak, elhiheted.

Persze, persze.

– Mikor jössz vissza?

– Nemsokára – biztosít róla, de mindketten tudjuk, hogy ez hatalmas hazugság. – Hiszen tudom, hogy hiányozni fogok az én kicsi hercegnőmnek!

– Hát persze – motyogom.

Miközben Amber épp a táskájában kutat a kulcsa, vagy a telefonja, vagy a púderje után, Olive közelebb bújik hozzám. Felemeli kis kerek arcát, és rám mosolyog négy apró fehér fogával.

– Ma-ma – szólal meg.

Amber teljesen lefagy, a keze a táskájában ragad. Mintha megállna az idő.

– Mit mondott?

Jaj, ne!

– Azt mondta, hogy… Millie….

Olive, akinek fogalma sincs, micsoda bajt készül kavarni éppen, ismét rám vigyorog, és megint gügyögni kezd, ezúttal hangosabban:

– Mama!

Amber gondosan púderezett arca pirosra vált.

– Most tényleg azt mondta neked, hogy mama?

– Nem…

– Mama! – kiált fel Olive vidáman.

Istenem, hallgass már el, te kölyök…

Amber a dohányzóasztalra dobja a táskáját, az arca pedig összerándul a haragtól – ettől egészen biztosan lesz majd pár ránca.

– Te azt mondogatod Olive-nak, hogy te vagy az anyja?!

– Nem! – kiáltom. – Azt mondom neki, hogy Millie vagyok. Millie. Biztosan csak összezavarodott, kiváltképp, hogy én vagyok az, aki…

Amber szeme tágra nyílik.

– Mármint, hogy te több időt töltesz vele, mint én? Ezt akartad mondani?

– Nem! Persze, hogy nem!

– Azt akarod mondani, hogy rossz anya vagyok? – Amber tesz felém egy lépést, mire Olive láthatóan megriad. – Hogy te jobb anyja vagy az én kicsikémnek, mint én?

– Dehogyis! Sosem mondanék ilyet!

– Akkor miért mondogatod azt neki, hogy te vagy az anyja?

– Én nem mondok neki ilyet! – kiáltom, közben érzem, hogy a csodás bébiszitteri béremet most húzzák le a vécén. – Esküszöm! Mindig azt mondom neki, hogy Millie! Úgy hangzik, mint a mama, ennyi az egész. Mert ugyanaz az első betűje.

Amber vesz egy nagy levegőt, próbál megnyugodni. Majd újabb lépést tesz felém.

– Add ide Olive-ot.

– Persze, tessék.

De Olive nem könnyíti meg a dolgomat. Amint meglátja, hogy az anyja tárt karokkal közelít felé, még szorosabban kapaszkodik a nyakamba.

– Mama! – mondja szipogva, a fejét a vállamba fúrja.

– Olive – motyogom –, nem én vagyok a mamád. Ő a mamád. – Aki menten ki fog rúgni, ha nem engedsz el.

– Ez nem igazság! – fakad ki Amber. – Több mint egy hétig szoptattam! Hát ez semmit sem számít?

– Nagyon sajnálom…

Ambernek végül sikerül kihámoznia Olive-ot a karomból, aki továbbra is azt üvölti, hogy mama, és felém-felém kap pufók kis karjával.

– Ő nem az anyád! – dorgálja meg Amber. – Én vagyok az anyád! Megmutassam a terhességi csíkjaimat? Ez a nő nem az anyád.

– Mama! – üvölti Olive.

– Millie – javítom ki. – Millie.

De igazából mindegy. Nem kell tudnia a nevem. Hiszen a mai nap volt az utolsó, hogy betehettem a lábam ebbe a házba. Hogy ki vagyok rúgva, az hétszentség.

KETTŐ

Ahogyan a vasútállomásról a Bronx déli részén fekvő, egyszobás lakásom felé sétálok, az egyik karomat a táskámra szorítom, a másikkal pedig a zsebembe süllyesztett gázspray-t markolászom, pedig fényes nappal van. Ezen a környéken sosem lehet eléggé óvatos az ember.

Ma viszont szerencsésnek érzem magam, hogy még ha a kis lakásom New York egyik legveszélyesebb negyedének közepén is található, legalább van hol laknom. Ha hamarosan nem találok új állást, hogy pótolhassam a kieső bért, miután Amber Degraw (referencia nélkül) kirúgott, kénytelen leszek keresni magamnak egy kartondobozt a jelenlegi otthonomul szolgáló lepusztult ház előtt.

Ha nem döntök úgy, hogy beiratkozom a főiskolára, mostanra talán sikerült volna némi pénzt félretennem. De én marha úgy határoztam, hogy próbálom továbbképezni magam.

Amikor már csak egy háztömbnyire vagyok a lakásomtól, sikerül belelépnem valami latyakba, és az az érzés kerít a hatalmába, hogy valaki van mögöttem és követ. De természetesen ezen a környéken mindig félek. Néha viszont tényleg úgy érzem, hogy valaki kiszemelt magának, és nem éppen jótékony szándékkal. Most például, nem elég, hogy lúdbőrzik a tarkóm, lépéseket hallok magam mögül, amelyek egyre erősödnek. Bárki is lépdel mögöttem, egyre közelebb ér.

De én nem fordulok meg. Mindössze szorosabbra húzom magamon visszafogott stílusú, fekete kabátomat, és felgyorsítok. Elhaladok egy fekete Mazda mellett, amelynek be van törve a jobb első lámpája, majd egy csöpögő, az egész utcát pocsolyává változtató, piros tűzcsap mellett, és felszaladok az öt meglehetősen egyenetlen beton lépcsőfokon a ház bejárati ajtajáig.

Közben a kulcsomat is elővettem. Degrawék puccos Upper West Side-i lakóparkjával ellentétben itt nincs portás. Van egy kaputelefon, az ajtó pedig kulccsal nyílik. Amikor a főbérlőm, Mrs. Randall kiadta nekem a lakást, szigorúan kioktatott, hogy senkit se engedjek be magam mögött. Hacsak nem akarom, hogy kiraboljanak, vagy megerőszakoljanak.

Ahogyan bedugom a kulcsot a zárba, amely valamiért állandóan akad, ismét hangosabban hallom a lépteket. Egy pillanattal később egy árnyék vetül rám, amelyet már képtelen vagyok figyelmen kívül hagyni. Felemelem a tekintetem, és egy, a húszas évei közepén járó férfit pillantok meg fekete ballonkabátban, enyhén nedves sötét hajjal. Mintha valahonnan ismerős lenne – különösen az a sebhely a bal szemöldöke alatt.

– A másodikon lakom – mondja, amikor észreveszi a gyanakvást az arcomon. – A 2C-ben.

– Á – felelem, bár továbbra sem villanyoz fel a gondolat, hogy beengedjem.

A férfi előhúz egy kulcscsomót a zsebéből és megrázza előttem. Az egyik kulcsán épp ugyanott vannak a recék, mint az enyémen.

– 2C – ismétli meg. – Pont alattad.

Végül beadom a derekam, és belépve beengedem a sebhelyes szemöldökű férfit a házba, arra gondolva, ha annyira akarná, könnyedén félre is lökhetne. Előremegyek, és ahogyan a lépcsőfokokat rovom felfelé, azon gondolkozom, hogy a fenébe fogom én most kifizetni a jövő havi lakbért. Új munkára van szükségem, mégpedig azonnal. Egy kis ideig pultosként dolgoztam részmunkaidőben, de én marha otthagytam, mert azzal, hogy Olive-ra vigyáztam, sokkal többet kerestem, és Amber az utolsó pillanatban érkező kérései miatt nehéz volt beütemeznem a másik munkámat. És hát a hozzám hasonlóknak sosem könnyű új munkát találniuk. Ezzel a háttérrel.

– Remek időnk van – jegyzi meg a sebhelyes szemöldökű férfi mögöttem lépdelve.

– Aha – felelem. Most nem igazán van kedvem az időjárásról csevegni.

– Hallottam, hogy a jövő héten megint esni fog a hó – teszi hozzá.

– Tényleg?

– Igen. Húsz centit jósolnak. Egy utolsó löket így a tavasz előtt.

Még csak megjátszani sem tudom már az érdeklődést. Amikor felérünk a másodikra, a férfi rám mosolyog.

– Hát akkor… további szép napot – mondja.

– Neked is – motyogom.

Ahogyan végigsétál a folyosón a lakása felé, eszembe jut, amit akkor mondott, amikor beengedtem. A 2C-ben lakom. Pont alattad.

Honnan tudja, hogy én a 3C-ben lakom?

Elhúzom a szám, és meggyorsítom a lépteimet fel a lépcsőn, a saját lakásom felé. Közben ismét előveszem a kulcsom, és amint belépek, becsapom az ajtót, bezárom, és a hevederzárat is ráhúzom. Valószínűleg túl sokat látok bele a megjegyzésébe, de sosem lehet elég óvatos az ember. Különösen akkor, ha Dél-Bronxban lakik.

Korog a gyomrom, de egy forró zuhanyra még a vacsoránál is jobban vágyom. Lehúzom a redőnyöket, majd levetkőzöm, és beállok a zuhany alá. Tapasztalatból tudom, hogy van egy vékony határmezsgye aközött, hogy a víz tűzforrón vagy jéghidegen zubog alá. Mióta itt lakom, igazi profivá nőttem ki magam a megfelelő hőmérséklet beállításában, ám az képes egyetlen pillanat alatt tíz fokot esni vagy emelkedni, így rendszerint nem időzöm túl sokáig a zuhany alatt. Mindössze szeretném lemosni a mocskot a testemről. Egy-egy a városban töltött nap után a bőrömet vastag rétegnyi fekete por fedi. Abba bele sem merek gondolni, hogy nézhet ki a tüdőm.

El sem hiszem, hogy elveszítettem ezt a munkát. Amber olyannyira megbízott bennem, hogy azt reméltem, maradhatok legalább addig, amíg Olive óvodába nem megy, vagy akár még tovább is. Szinte már bebiztosítva éreztem magam; azt hittem, van egy biztos állásom és jövedelmem, amelyre támaszkodhatok. Most viszont keresnem kell valami mást. Vagy akár több munkát is, hogy ezt az egyet pótolni tudjam. És mindez számomra nem olyan könnyű, mint másoknak. Nálam az nem működik, hogy egyszerűen feladok egy hirdetést valamelyik népszerű bébiszitter-kereső alkalmazásban, hiszen ott mindig leinformálják a jelentkezőket. És ha ez megtörténik, a munkalehetőségeimnek lőttek. Hiszen senki sem akarna egy hozzám hasonlót beengedni a házába.

Jelenleg nemigen van senki, aki referenciát tudna adni nekem. Mert egy időben a takarítónői munkáim nem csak takarításról szóltak. Más szolgáltatásokat is végeztem egyes családoknak, akiknél takarítottam. De ezt már nem csinálom. Már évek óta nem.

Mindegy, nincs értelme a múlton merengeni. Főleg olyankor, amikor a jövő ilyen sivárnak tűnik.

Ne sajnáld már magad, Millie! Voltál már ennél rosszabb helyzetben is, és abból is kimásztál.

A zuhanyból kiáramló víz hőmérséklete hirtelen csökken, én pedig akaratlanul felsikítok. A csaphoz nyúlok, és elzárom a vizet. Tíz percig tudtam zuhanyozni. Ennyire nem is számítottam.

Magam köré tekerem a frottírtörülközőmet. A papuccsal nem bajlódom; nedves lábnyomokat hagyok magam után, ahogyan kimegyek a konyhába, amely tulajdonképpen csupán a nappali nyúlványa. Degrawék hodályában a konyha, a nappali és az étkező mind külön-külön helyiség volt. Ebben a lakásban az összes szoba egyetlen multifunkcionális helyiségben koncentrálódik, amely a sors iróniájaként még így is kisebb, mint Degrawék bármelyik szobája volt. Még a fürdőjük is nagyobb volt, mint az én egész lakásom.

Felteszek egy lábas vizet a tűzhelyre. Nem tudom, mit fogok készíteni vacsorára, de feltételezem, hogy lesz benne valamiféle tészta, amelyet meg kell főzni, például ramen, spagetti vagy csigatészta. Épp a lehetőségeimet mérlegelem, amikor dörömbölnek az ajtómon.

Habozva szorosabbra húzom az övet a köntösömön. Kiveszek egy doboz spagettit a konyhaszekrényből.

– Millie! – hallatszik tompán az ajtó mögül. – Engedj be, Millie!

Összerezzenek.

Jaj, ne!

Majd a hang folytatja:

– Tudom, hogy ott vagy!

HÁROM

Nem hagyhatom válasz nélkül a dörömbölést.

A talpam nedves nyomokat hagy a padlón, ahogy megteszem azt a néhány métert az ajtóig. Odahajolok a kukucskálóhoz. Az ajtóm előtt egy férfi áll, karját Brooks Brothers öltönyének mellső zsebe előtt összekulcsolva.

– Millie! – A hangja mostanra mély dörmögéssé változott. – Engedj be! Most!

Távolabb lépek az ajtótól. Egy pillanatra a halántékomnak nyomom az ujjam hegyét. Elkerülhetetlen helyzet – egyszer muszáj lesz beengednem. Így előrenyúlok, elfordítom a reteszt, kinyitom a zárat, és óvatosan résnyire tárom az ajtót.

– Millie! – mondja, majd az ajtót belökve beslisszan az otthonomba. Megragadja a karomat. – Mi a fene ütött beléd?

Leesik a vállam.

– Ne haragudj, Brock.

Brock Cunningham, akivel hat hónapja járok, mérgesen néz rám.

– Úgy volt, hogy ma este vacsorázni megyünk, de te nem jöttél el. Az üzeneteimre sem válaszoltál, és a telefont sem vetted fel.

Ez mind igaz. Minden bizonnyal én vagyok a legrosszabb barátnő a világon. Brock és én vacsorázni készültünk; egy chelsea-i étteremben kellett volna találkoznunk az előadásom után, de miután Amber kirúgott, képtelen voltam összpontosítani az órán, az étteremhez meg végképp nem volt kedvem, így egyenesen hazajöttem. De tudtam, ha felhívnám Brockot, hogy nem akarok menni, megpróbálna meggyőzni róla, hogy mégis menjek – és mivel ügyvéd, az ilyesmi általában megy is neki. Így elhatároztam, hogy küldök neki egy üzenetet, amelyben lemondom a vacsorát, de egyre csak halogattam, és annyira lefoglalt az önsajnálat, hogy a végén teljesen ki is ment a fejemből.

Kétségkívül én vagyok a legrosszabb barátnő a világon.

– Ne haragudj – ismétlem meg.

– Aggódtam érted – feleli Brock. – Azt hittem, valami szörnyű dolog történt veled.

– Miért?

Az ablakom előtt egy autó fülsiketítő szirénázásba kezd, Brock pedig olyan arcot vág, mintha valami nagy butaságot kérdeztem volna. Elönt a bűntudat. Valószínűleg rengeteg dolga lett volna még ma este, és nem elég, hogy ott várt rám az étteremben, én meg felültettem, de utána még az estéje maradék része is mehetett a kukába, hiszen el kellett jönnie ide Dél-Bronxba meggyőződni arról, hogy jól vagyok. Magyarázattal tartozom neki, ez a legkevesebb.

– Amber Degraw kirúgott. Úgyhogy elég nagy szarban vagyok most.

– Hogyhogy? – szalad fel a szemöldöke. Brocknak van a legtökéletesebb szemöldöke, amelyet férfin valaha láttam, és biztos vagyok benne, hogy kozmetikussal szedeti, de ő ilyesmit sohasem vallana be. – Miért rúgott ki? Hiszen azt mondtad, nélküled létezni sem tud. Hogy gyakorlatilag te neveled a gyerekét.

– Hát ez az – felelem. – Amber meghallotta, amint a gyerek engem mamáz, és kiakadt.

Brock rám mered egy pillanatra, majd váratlanul nevetésben tör ki. Először felháborodom. Hiszen épp elveszítettem a munkámat; hát nem érti, milyen rossz most nekem?

Egy pillanat múlva azonban én is nevetni kezdek. Hátraejtett fejjel kacagok azon, milyen képtelen az egész helyzet. Visszaidézem, amint Olive felém nyúl, és nyafogva ismétli, hogy „mama”, Amber pedig egyre dühösebb és dühösebb. A végére komolyan azt hittem, hogy megpattan egy ér az agyában.

Egy perc múlva mindketten a könnyeinket törölgetjük. Brock átkarol, és közelebb húz magához. Már nem haragszik, amiért felültettem. Nem az a típus, aki könnyen dühbe jön. A legtöbben ezt jó tulajdonságként értékelnék, én viszont néha azt kívánom, bár szenvedélyesebb lenne egy kicsit.

Ettől eltekintve azonban teljesen jó a kapcsolatunk. Hat hónap. Van ennél jobb időszak egy párkapcsolatban? Én nyilvánvalóan nem tudhatom, mivel ez mindössze a második alkalom, hogy sikerült idáig eljutnom. De ez a hat hónap tűnik nekem a legideálisabb időszaknak: hiszen ilyenkor már nincs az a kezdeti szerencsétlenkedés, ám a két fél még mindig a legjobb arcát mutatja a másik felé. Brock például egy jómódú családból származó, jóképű harminckét éves férfi. Tökéletesnek tűnik.

Biztosan vannak rossz szokásai, de én egyelőre nem tudok egyről sem. Lehet, hogy a körmével piszkálja ki a füléből a fülzsírt, és aztán rákeni a konyhapultra vagy a kanapéra. Vagy talán meg is eszi. Mindezzel csak azt akarom mondani, hogy egy csomó rossz szokása lehet, amelyekről nem tudok, és könnyen előfordulhat, hogy ezek némelyikének még csak nincs is köze a fülzsírhoz.

Egyetlen tökéletlensége azért van. Bár fiatal, életerős férfi, aki látszólag kicsattan az egészségtől, valójában van egy szívproblémája gyerekkora óta. De ez látszólag nem befolyásolja a mindennapi életét. Szed rá gyógyszert, amelyet naponta kell bevennie, de ennyi. Ez a tabletta azonban van annyira fontos, hogy egy dobozzal nálam is tart belőle. Illetve, a betegsége és várható élettartamának bizonytalansága miatt, sokkal inkább meg akar állapodni, mint más férfiak.

– Hadd vigyelek el vacsorázni, az majd felvidít – mondja Brock.

Megrázom a fejem.

– Most inkább itthon maradnék, hogy elmerülhessek az önsajnálatban. Meg állás után is kéne néznem a neten.

– Most? De hát csak pár órája rúgtak ki. Nem várhat ez holnapig?

Felemelem a fejem, és ránézek.

– Muszáj pénzt szereznem lakbérre.

Lassan bólint.

– Értem, de… mi lenne, ha nem kellene a lakbérrel foglalkoznod?

Rossz érzésem támad. Tudom, mit akar mondani.

– Brock…

– Ugyan már, miért nem költözöl hozzám, Millie? – Összeráncolja a homlokát. – Kétszobás lakásom van, kilátással a Central Parkra, egy olyan házban, ahol nem vágják át a torkodat éjszaka. És amúgy is állandóan nálam vagy…

Nem először hozza fel az összeköltözést, és azt sem mondhatnám, hogy ne lennének meggyőzőek az érvei. Ha hozzáköltöznék, luxuskörülmények között élhetnék, és egy centet sem kellene fizetnem érte. Akár még a lakbérbe sem kellene beszállnom. A tanulmányaimra koncentrálhatnék, hogy megszerezhessem a főiskolai diplomát, elhelyezkedhessek szociális munkásként, és tehessek valami jót a világban. Logikus döntésnek hangzik.

De minden alkalommal, amikor igent mondhatnék neki, üvölteni kezd egy hang a fejemben, hogy „Ne csináld!”.

És ez a hang a fejemben épp olyan meggyőző, mint Brock szavai. Számtalan jó okom lenne arra, hogy összeköltözzek vele. Ám van egy jó okom arra is, miért ne. Ez pedig az, hogy fogalma sincs, ki is vagyok valójában. És még ha tényleg meg is eszi a fülzsírját, az én titkaim ennél sokkal rosszabbak. Szóval, ez a helyzet: ez felnőttkorom legnormálisabb és legegészségesebb párkapcsolata, és nagyon úgy tűnik, arra ítéltettem, hogy elszúrjam. De nem igazán tehetek mást. Hiszen ha elmondom neki az igazságot a múltamról, valószínűleg elhagy, azt pedig nem akarom. Ha pedig nem mondom el neki…

Egyszer így is, úgy is rájön. Én viszont még nem vagyok kész erre.

– Ne haragudj – felelem. – Mint mondtam, most szeretnék egy kicsit egyedül lakni.

Brock kinyitja a száját, hogy mondjon valamit tiltakozásképpen, de végül meggondolja magát. Tudja, milyen makacs tudok lenni. Nocsak, már bepillantást is nyert a rossz tulajdonságaimba.

– Legalább ígérd meg, hogy gondolkodsz rajta!

– Gondolkodom rajta – hazudom.

NÉGY

Ez lesz a tizedik állásinterjúm az elmúlt három hétben, szóval kezdek aggódni.

Arra sincs elég pénz a bankszámlámon, hogy egyhavi lakbért kifizessek. Tudom, hogy hathavi megtakarítással érdemes rendelkezni, hiszen bármikor beüthet a baj, de ez inkább csak elméletben működik, a gyakorlatban már kevésbé. Imádnám, ha lenne hathavi megtakarításom. Akár kéthavival is kiegyeznék. Ehelyett viszont kevesebb mint kétszáz dollárom van.

Nem tudom, az elmúlt kilenc állásinterjún mit ronthattam el. Takarítónői és bébiszitteri állásokra jelentkeztem. Az egyik nő biztosított róla, hogy engem akar felvenni, de már egy hét is eltelt, és nem érkezett tőle semmi visszajelzés. Ahogy a többiektől sem.

Gondolom, leinformált, itt futhatott zátonyra a dolog.

Ha bárki más lennék, egyszerűen jelentkezhetnék egy takarítócéghez, és nem kellene ezzel az egésszel szenvednem. De egyik sem alkalmazna. Már próbálkoztam. A leinformálás miatt lehetetlen – hiszen senki sem engedne be szívesen olyasvalakit az otthonába, akinek priusza van. Ezért is adtam fel hirdetést az interneten, aztán reméljük a legjobbakat.

A mai interjútól sem remélek túl sok jót. Egy Douglas Garrick nevű férfival találkozom, aki egy társasházban lakik az Upper West Side-on, a Central Parktól nem messze nyugatra. Gótikus stílusú épület, a városképből kiemelkedő minitornyokkal. Az ember arra számítana, hogy várárok veszi körül, és sárkányok őrzik; szinte furcsa, hogy egyszerűen be lehet sétálni ide az utcáról.

Az ősz hajú portás tartja nekem a bejárati ajtót, miközben megbillenti fekete kalapját. Ahogyan rámosolygok, ismét feláll a szőr a tarkómon. Mintha valaki figyelne.

Azóta az este óta, amikor hazaértem Ambertől, miután kirúgott, számtalanszor éreztem így. Dél-Bronxban, ahol lakom, és ahol feltehetőleg minden sarkon rablók leselkednek, hogy rád ugorjanak, ha úgy ítélik, van pénzed, még lenne is értelme, no de itt, Manhattan egyik legelegánsabb negyedében?

Mielőtt belépnék a házba, hátrapördülök, és körbenézek. Tucatnyi ember nyüzsög az utcán, de rám sem hederít egyikük sem. Számtalan egyedi és érdekes ember mászkál New York utcáin, én azonban nem tartozom közéjük. Senkinek semmi oka engem bámulni. Ekkor azonban meglátom azt az autót.

Egy fekete Mazda szedán. Valószínűleg több ezernyi hasonló kocsi közlekedik a városban, de amikor megpillantom, furcsa déjà vu érzésem támad. Beletelik pár másodpercbe, mire rájövök, honnan ismerős. Az autó jobb első lámpája be van törve. Biztos vagyok benne, hogy láttam egy betört első lámpájú fekete Mazdát a dél-bronxi lakásom közelében parkolni.

Vagy mégsem?

Bekukkantok a szélvédőn. Nem ül benne senki. A pillantásom lejjebb, a rendszámtáblára vándorol. New York-i rendszám – ebben nincs semmi izgalmas. Rászánok pár másodpercet, hogy az eszembe véssem: 58F321. A rendszám semmit sem jelent a számomra, de ha legközelebb látom, fel fogom ismerni.

– Hölgyem? – szólít meg a portás, kizökkentve az elmélázásomból. – Bejön?

– Jaj – köhintek egyet. – Igen. Elnézést.

Belépek az épület előcsarnokába. A termet mennyezeti lámpák helyett fáklyát mintázó, falra szerelt csillárok és falikarok világítják meg. Az alacsony mennyezetet boltív szakítja meg, amelynek köszönhetően úgy érzem, mintha csak egy alagútba sétálnék be. A falakat műalkotások díszítik; valószínűleg mind felbecsülhetetlen értékű.

– Kit keres, hölgyem? – kérdezi a portás.

– Garrickékhez jöttem. A 20A-ba.

– Á… – kacsint rám. – Az a penthouse.

Remek. Egy újabb hasonszőrű család. Mi a fenének jöttem egyáltalán ide?

Miután a portás felcsörög, hogy megbizonyosodhasson róla, valóban meg volt beszélve a találkozó, be kell lépnie a liftbe, és bedugnia egy kulcsot, hogy felmehessek a penthouse szintjére. Miután a liftajtó becsukódik, sebtében végignézek magamon. Elrendezem egyszerű kontyba kötött szőke hajamat. A legszebb vászonnadrágom van rajtam, meg egy kötött mellény. Elkezdem igazgatni a melltartómat, ám aztán észreveszem, hogy a lift be van kamerázva, így jobb, ha nem rendezek ingyen műsort a portásnak.

A lift ajtaja közvetlenül Garrickék penthouse lakásának előszobájába nyílik. Ahogyan kilépek, és nagy levegőt veszek, szinte érzem a pénz szagát a levegőben. Mintha drága kölni és százdollárosok illatának elegye lenne. Egy pillanatig ott álldogálok az előszobában; nem tudom eldönteni, csak úgy belépjek-e, vagy megvárjam, amíg valaki kijön értem. Így inkább az előttem álló fehér alapzaton nyugvó szürke szoborra szegezem a tekintetem – amely valójában nem más, mint egy függőlegesen álló nagy kő; olyan, amilyet bármelyik parkban láthatunk. Ennek ellenére valószínűleg többet ér, mint bármi, amim valaha volt.

– Millie? – hallom, hogy szólítanak, majd pár másodperc múlva a hang tulajdonosa is megjelenik az előszobában. – Millie Calloway?

Mr. Garrick hívott be a mai interjúra. Furcsa, hogy a ház ura intézi ezt. Amióta takarítónőként dolgozom, a megbízóim szinte száz százaléka nő volt. Ám Mr. Garrick lelkesen üdvözöl. Előrenyújtott kézzel, mosolyogva siet be az előszobába.

– Mr. Garrick? – kérdezek vissza.

– Kérlek – mondja, ahogyan erős keze az enyémbe csusszan –, tegeződjünk, és szólíts Douglasnek.

Douglas Garrick pontosan úgy néz ki, mint aki egy penthouse lakásban lakik az Upper West Side-on. A negyvenes évei elején járó, a maga cizellált módján tipikusan jóképű férfi. Egy hihetetlenül drágának tűnő öltönyt visel, sötétbarna, fényes haja pedig gondos precizitással fodrászolt. Mélyen ülő, okos barna szemét pedig csupán oly módon emeli rám, ahogyan azt illik.

– Örülök, hogy megismerhetlek… Douglas – felelem.

– Köszönöm, hogy eljöttél – mosolyog rám hálásan, majd bevezet a hatalmas nappaliba. – Általában a feleségem, Wendy végzi a házimunkát; sőt, büszke is rá, hogy próbál mindent maga csinálni, de mostanában nincs túl jól, így ragaszkodtam hozzá, hogy felvegyünk valakit.

Az utolsó mondatán meglepődöm. Hiszen azok a nők, akik ehhez hasonló penthouse lakásokban élnek, rendszerint nem „próbálnak mindent maguk csinálni”, sőt, általában még a bejárónőjüknek is saját bejárónője van.

– Értem – felelem. – Említetted, hogy a főzésben és a takarításban kellene segíteni…

Bólint.

– Hagyományos bejárónői feladatokról lenne szó. Portörlés, takarítás és persze mosás. És vacsorakészítés heti pár napon. Megfelelne neked?

– Persze. – Nekem most szinte bármi megfelelne. – Évek óta takarítok házakat és lakásokat. Vannak saját tisztítószereim, és…

– Azokra nem lesz szükség – szakít félbe Douglas. – A feleségem… Wendy nagyon érzékeny a tisztítószerekre. Bizonyos szagok irritálják. Súlyosbítják a tüneteit. A mi speciális tisztítószereinket kell használnod, különben…

– Persze – felelem. – Semmi probléma.

– Remek – mondja megkönnyebbülten. – És azt szeretnénk, ha máris kezdenél.

– Persze, szabad vagyok.

– Csodás – mondja Douglas bocsánatkérő mosollyal. – Mert, mint látod, elég nagy kupleráj van itt.

A nappaliba belépve körbenézek. Az épület többi részéhez hasonlóan ebben a penthouse lakásban is úgy érzem magam, mint akit a múltba utaztattak. A gyönyörű bőrkanapétól eltekintve az összes többi bútor úgy néz ki, mintha több száz évvel ezelőtt készítették volna, majd lefagyasztották, hogy később aztán épp ebben a nappaliban keljenek új életre. Ha jobban otthon lennék a lakberendezésben, tudhatnám, hogy a dohányzóasztalt például a huszadik század elején kézzel faragták, az üvegajtós könyvespolc pedig, mit tudom én, francia neoklasszicista stílusban készült. Ennek híján csak annyit mondhatok, hogy mindenesetre minden egyes bútordarab egy kisebb vagyonba kerülhetett.

És még valami. Egyáltalán nincs kupleráj. Épp ellenkezőleg. Ha most kellene elkezdenem takarítani, nem is tudom, mit csinálhatnék. Mikroszkópra lenne szükségem ahhoz, hogy akár egyetlen porszemet is találjak.

– Bármikor tudok kezdeni – mondom óvatosan.

– Remek – bólogat jóváhagyólag Douglas. – Örömmel hallom. Kérlek, ülj le, hogy megbeszélhessük a részleteket.

Leülök Douglas mellé a kanapéra, belesüppedek a puha bőrbe. Istenem, ez a létező legfinomabb dolog, amely valaha hozzáért a bőrömhöz! Ha elhagynám Brockot, és hozzámennék ehhez a kanapéhoz, máris meglenne mindenem, amire csak vágytam.

Douglas meredten néz rám sűrű sötétbarna szemöldöke alatt trónoló, mélyen ülő szemével.

– Mesélj magadról egy kicsit, Millie.

Kezdettől fogva értékelem, hogy semmi kacérság nincs a hangjában. A tekintetét tiszteletteljesen a szememen nyugtatja; nem csúszik lejjebb a mellemre vagy a combomra. Eddig csak egyszer kavarodtam össze a munkáltatómmal, és ebbe a hibába soha többé nem szándékozom beleesni. Inkább húznám ki a saját fogaimat egy harapófogóval.

– Hát… – köszörülöm meg a torkom. – Jelenleg az állami főiskolára járok. Szociális munkásnak készülök, de addig is dolgozom, hogy finanszírozni tudjam a tanulmányaimat.

– Ez dicséretes – feleli Douglas mosolyogva, kivillantva szabályos, hófehér fogsorát. – És a főzésben van tapasztalatod?

Bólintok.

– Sokszor főztem azoknak a családoknak, akiknek dolgoztam. Nem vagyok profi szakács, de jártam főzőtanfolyamra. Illetve… – körbetekintek játékok vagy egyéb olyan jelek után kutatva, amely arra utalna, hogy gyerekeik is vannak. – … bébiszitterkedést is vállalok.

Douglas arca megrándul.

– Arra nem lesz szükség.

Felszisszenek, és átkozom magam az utolsó félmondatért. Hiszen sosem mondta, hogy bébiszittert keresne. Lehet, hogy hiába próbálkoznak a gyerekkel, nekem meg sikerült fájó pontra tapintanom.

– Elnézést – felelem.

Megvonja a vállát.

– Semmi probléma. Körbevezethetlek?

Garrickék penthouse lakásának árnyékában Amberék hodálya szinte eltörpül. Ez a lakás ugyanis egy egészen más kategória. A nappali legalább akkora, mint egy olimpiai méretű úszómedence. A sarokban egy bárpult áll, fél tucat antik bárszékkel. A nappali régies stílusával ellentétben a konyha a legmodernebb eszközökkel van tele – és biztos vagyok benne, hogy a piacon kapható legjobb aszalógép is ott van közöttük.

– Itt van minden, amire szükséged lehet – mutat végig Douglas a hatalmas konyhán.

– Tökéletes – felelem, miközben azért szurkolok, hogy a sütőhöz legyen valamiféle használati utasítás, amelyből megtudhatom, mire is való a kijelzőn lévő két tucat gomb.

– Remek. Akkor hadd mutassam meg az emeletet.

Emeletet?!

A manhattani lakások nem kétszintesek. De ezek szerint ez mégis az. Douglas felvezet a felső szintre, és megmutatja a legalább fél tucat hálószobát. Az ő hálószobájuk olyan nagy, hogy a helyiség másik végében lévő hatalmas franciaágy csak távcsővel lenne látható. Van egy szobájuk, amelyben kizárólag könyvek kaptak helyet; a helyiség halványan A szépség és a szörnyeteg egyik jelenetére emlékeztet, amelyben Belle-t bevezetik a könyvtárszobába. A következő szoba egyik falát párnák díszítik. Gondolom, ez a párnaszoba.

A következő szobában egy álkandallónak tűnő berendezést látok, a hatalmas ablakokból pedig lenyűgöző kilátás nyílik New York látképére. Majd elérkezünk az utolsó ajtóhoz. Douglas ökölbe szorítja a kezét, hogy bekopogjon, ám aztán megtorpan.

– Ez a vendégszoba – mondja. – Wendy itt lábadozik. Jobb, ha hagyom pihenni.

– Sajnálom, hogy betegeskedik a feleséged – felelem.

– Így van, mióta csak együtt vagyunk – magyarázza. – Egy… krónikus betegségben szenved. Vannak jobb és rosszabb napjai. Néha olyan, mint mindig, máskor viszont az ágyból sem tud kikelni. Megint máskor pedig…

– Pedig…?

– Semmi – feleli halvány mosollyal. – Mindegy, szóval, ha csukva van az ajtó, jobb, ha nem zavarod. Pihennie kell.

– Persze. Megértem.

Douglas egy ideig az ajtót bámulja, arcán fájdalmas pillantással. Megérinti az ujjával, majd megrázza a fejét.

– Tehát, Millie, mikor is tudnál kezdeni?