A mű eredeti címe: Kiss me in Palm Springs

Szöveg: Stephanie Elliott, James Noble

KCP Loft is an imprint of Kids Can Press

Copyright © 2019 Working Partners Ltd.

Series created by Working Partners Ltd.

Hungarian Translation © Nánási Yvette

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. ifjúsági könyvkiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2021

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Nánási Yvette

Felelős szerkesztő: Boczán Bea

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-080-9

All rights reserved. No part of this publication may be reproduced, stored in a retrieval system  or transmitted, in any form or by any means, without the prior written permission of Kids  Can Press Ltd. or, in case of photocopying or other reprographic copying, a license from The Canadian Copyright Licensing Agency (Access Copyright).

This is a work of fiction and any resemblance of characters to persons living or dead is purely coincidental.

Published in Canada and the U.S. by Kids Can Press Ltd.

25 Dockside Drive, Toronto, ON M5A 0B5

Kids Can Press is a Corus Entertainment Inc. company

ELSŐ FEJEZET
Jay

BOSTON, LOGAN REPTÉR – PÉNTEK, MÁJUS 10:
07:02

„Pattanj fel a nyeregbe,

vedd kézbe a gyeplőt,

kapaszkodj, ahogy csak bírsz,

és indulj el mielőbb.

Előtted az út,

te döntesz, merre mész,

Lehetsz lassú, lehetsz gyors,

amíg a ló tiéd.”

– Remélem, hogy ezek a csajok csak azért is leesnek majd a lovukról, és kitörik a nyakukat!

A Dunkin Donuts pénztárosa nem viccel. Komolyan beszél. Ellenszenvét nem leplezve, helytelenítően néz a tizenhetes kapu irányába, a négy rövid farmernadrágos, kockás inges kamaszlányra, akik teljesen átlagosan néznének ki ebben a szerelésben, ha nem vettek volna fel hozzá a szivárvány összes színében pompázó, mindenféle csillogó kövekkel díszített cowboykalapot, és ráadásul nem énekelnének és táncolnának.

Azaz, hogy nem is vagyok egészen biztos benne, egyáltalán táncolásnak minősül-e a láthatatlan nyeregbe pattanás, majd kis híján leesés, a láthatatlan gyeplőmarkolás, és a szemek eltakarása (hogy ne bántsa a láthatatlan nap), amikor körülnézek az elgyötört és ingerült bostoni utasoktól zsúfolt, reptéri csarnokban.

Talán el is borzadnék azon, hogy egy felnőtt nő azt kívánja pár kamasznak, hogy szenvedjenek komoly sérüléseket, de sajnos semmi másra nem tudok gondolni, mint hogy milyen szuper kis nyitómondat lesz ez majd a cikkemben, amit a The Huntnak írok.

– Ezek szerint a Flamingo Rose nem a maga világa? – kérdezem, pedig hát magamtól is tudom, hogy ez a himnuszszerű countrypop szám elég egyértelműen nem egyezik a hölgy ízlésével.

– Egészen határozottan állíthatom, hogy nem. – Átnyújtja a visszajárót, azután a háta mögött álló géphez lép, hogy elkészítse a kávémat. Nem szoktam kávézni, de nagyon korán indul a gépem, és kevesebb mint négyórányi alvás után a forró kávé nagyon jó ötletnek tűnik.

Mialatt lefőzi az italt, újra a kapu felé pillantok, ahol a „flamingófejek” (mert az igazi Flamingo Rose-rajongók csak így nevezik magukat) egyszerre forgatják körbe képzeletbeli paripáikat. Vagyis hárman forognak, míg a negyedik, egy hosszú, hullámos hajú lány, aki cicaszem alakú szemüveget visel, ami sápadt arcának több mint a felét eltakarja, csak akkor jön rá, hogy ez a lépés következik, amikor a barátnői elkezdenek forogni. Valószínűleg ő a legfáradtabb a csapatban, és őt viseli meg legjobban az időeltolódás.

– Mit szól hozzá, hogy ez az ócska banda lesz a Palm Springs-i Scorchella fesztivál fő vendége? – kérdezi a pénztáros, és leteszi a kávémat a pultra.

– Én is épp oda tartok – világosítom fel.

Együttérző pillantást vet rám.

– És ugyanezzel a járattal megy? Sok szerencsét!

Csak mosolygok rá. Persze, elmagyarázhatnám neki, hogy igazából kifejezetten várom, hogy négy órán keresztül flamingófejek vegyenek körül, még akkor is, ha hangosak, és többnyire hamisan énekelnek. Jó anyag lesz a cikkem Első Felvonásához, amivel előkészíthetem a megsemmisítő Harmadik Felvonást, amikor (legalábbis a forrásaim szerint) a banda feloszlik a minden bizonnyal rettenetes vasárnapi fellépése után. De ennél most jobban izgat az, hogy én is odamenjek a kapuhoz, és hallgatózni tudjak…

Amint abbahagyják az éneklést!

A fánkos standnál meglátok egy üres asztalt – az utolsót. Odamegyek. Mintha a gépünk összes utasa itt keresne menedéket a Dunkin Donuts hangzavara elől. Leteszem a kávémat, a jegyzetfüzetemet, a beszállókártyámat, és leülök. A farmerem zsebében életre kel a telefonom, a rezgése csiklandozza a csípőmet. Egyszerre már nincs is szükségem a kávéra. Abban reménykedem, hogy a szerkesztőm, Sarah üzent nekem, hogy volt ideje átgondolni a dolgokat, és igazából nagyon várja, mit írok a Scorchelláról. Meg hogy nagyon sajnálja a tegnapi üzenetét, amiben azt kérdezte, miért is nem vagyok bent az irodában. Kicsit lehangoló volt, hogy teljesen megfeledkezett arról, hogy kivettem egy kis szabadságot, hogy elmehessek a kaliforniai Palm Springsbe, hogy eltöltsek ott pár napot, és beszámoljak Amerika legtöbbet gúnyolt bandájának (remélhetőleg felettébb drámai) felbomlásáról. Feltételezem, csak akkor tűnt fel neki a távozásom, amikor Amber – a másik nyári gyakornok – összekeverte a reggeli kávérendeléseket.

De ez a helyzet gyökeresen meg fog változni a hétvége után. Amint leadom neki az írásomat, Sarah-nak nem csak a tejeskávé ugrik majd be a nevem hallatán, be fog venni a The Hunt szabadúszó csapatába, és akkor igazi, vérbeli zenei újságíró leszek.

De amikor előhalászom a telefonomat, és meglátom a képernyőn felvillanó nevet, elszorul a szívem, és szédülni kezdek. Nem Sarah üzent. Hanem az anyám…

Az anyám, akinek sejtelme sincs róla, hogy épp a nyugati part felé tartok. Azt mondtam neki és apának, hogy pár napig egy haveromnál fogok lakni, mert együtt vetjük bele magunkat a tanulásba. Arról viszont fogalma sincs – és remélhetőleg soha nem is fogja megtudni –, hogy az egyetemi tandíjra félretett szent és sérthetetlen pénzem nagy részét felhasználtam erre a rögtönzött utazásra. (Ilyen kevéssel a fesztivál nyitása előtt már csak VIP-csomagot lehetett venni, ami viszont annyira drága, hogy még ha a The Hunt bele is megy, és lehozza az írásomat, legalább további négy cikket kell megírnom ahhoz, hogy pótolni tudjam a kivett pénzt.) Összerezzenek, amikor megnyitom az üzenetet, de az anyám szerencsére csak az unokatestvérem újszülött babájáról továbbított egy képet. Nem válaszolok rá, mert félek, hogy véletlenül még valami olyat írok, amiből rájöhet, hogy hazudtam neki a hétvégi terveimmel kapcsolatban.

Próbálok megszabadulni a hazugság miatti bűntudattól. Minden rendben lesz majd, ha megmutatom nekik a leközölt cikkemet, amiért már fizetnek is. Anyu és apu ezt már kénytelenek lesznek elismerni, bár egyáltalán „nem értik”, miért vagyok ennyire oda a zenéért, és hogy miért is akarok ennyire nagyon zenei újságíró lenni, ahelyett, hogy a családi szállodabizniszbe ugranék be, mint a nővérem, Natalie. De ha egyszer ez az, amiben jó vagyok… Ha lehozzák a cikkemet, majd büszkék lesznek rám. Rendben, valószínűleg azért ennyire talán nem ragadtatják magukat (nem vagyunk épp egy nyitott, szeretetteljes, kommunikatív család), de azt azért csak elismerik majd, hogy büszkék rám, amiért a „saját lovamon lovagolok”.

És ez mindenképp be fog következni, ha egyszer valóban elkezdek dolgozni, szóval… Beszélnem kell majd a flamingófejekkel, akik az előbb annyira megörvendeztették a többi utast a kis előadásukkal, és most egy rövid szünetet iktattak be fülsértő koncertjükbe. És akik most épp a Dunkin Donuts stand felé tartanak. A pénztáros ferde szemmel figyeli a vonulásukat, és jól láthatóan azon gondolkodik, vajon mit követhetett el előző életében, amiért most velük kell megküzdenie. A lányok odaérnek a pulthoz, és feketekávét rendelnek tőle. A kiejtésük alapján angolok, amit valahol lenyűgözőnek találok. Ez aztán az elhivatottság, képesek egészen Kaliforniáig utazni a Flamingo Rose miatt!

– Tudja, már vagy huszonhat órája nem aludtunk. – A magas, vörös lány (úgy tűnik, ő a vezetőjük) olyan arcot vág, mint aki maga is alig akarja elhinni, amit mondott. – Otthon, Manchesterben most van dél.

– Valóban? – A pénztáros nagyon igyekszik, hogy a hangja és az arckifejezése is mutassa, mennyire unja őket. Hozzálát az italok elkészítéséhez, a lányok pedig hátat fordítanak a pultnak, és megpróbálják eldönteni, hova ülhetnének le. A vörös csaj tekintete megállapodik az asztalomon. Ez az egyetlen, ahol még van szabad hely. Azután a szemembe néz, és a pillantásával azt kérdezi: szabad…?

Belülről a számra harapok, hogy egészen biztosan ne kezdjek vigyorogni, és bólintok. Persze, gyertek csak!

Leülnek hozzám, és másodpercek alatt szabályos kis dombot hoznak létre a hanyagul az asztalra hajigált kézipoggyászaikból. A csomagjukból kicsúszik pár útlevél és beszállókártya, egy-két papír az enyémeknek ütközik, néhány meg majdnem leesik az asztalról. A lányok arról beszélgetnek ásítozva, mennyire várják már, hogy megérkezzenek a Scorchellára.

Őszinte leszek. Általában nem tudok könnyedén beszélgetésbe elegyedni a lányokkal. A gimiben és az egyetemen mindig is fontosabbnak tartottam a tanulást a randizásnál, és ez nem segítette elő a társalgási képességem fejlődését. Nagyon furán is érzem magam, hogy most nem fordítom el a tekintetemet, amikor leülnek mellém. De hát hogy is lehetnék „rettenthetetlen riporter”, ha nem tanulok meg idegenekkel társalogni, menőn szövegelni, és elérni, hogy az emberek megnyíljanak nekem, nem igaz? Az egész munkának pont ez lenne a lényege: elérni, hogy az emberek szóba álljanak veled, megnyíljanak előtted, és kapcsolódni tudj hozzájuk.

Szóval akár hozzá is láthatok.

– Már nagyon várjátok, hogy…?

A vöröshajú lány, aki a mellettem lévő ülést választotta magának, elakadó lélegzettel félbeszakít, amikor meglátja a kinyomtatott foglalási visszaigazolásomat, ami kicsúszott a táskámból, és most ott hever az úti okmányaim tetején. A „VIP” és „A FESZTIVÁL EGÉSZ TERÜLETÉRE ÉRVÉNYES” szavak neon rózsaszínje gyakorlatilag világít a papíron.

– Hát ez meg mennyibe került? – kérdezi.

– Nos… Hát… Izé… – Gyakorolnom kell még a hazudozást. – Nem az én pénzemből vettem… – Na, legalább ez igaz.

– Most irigykedem – feleli. A többiek egyetértően mormognak. – Mi közös sátorban fogunk lakni.

– De aztán nehogy az orrom alá told majd a gigantikus patádat! – Ezt a magasabb lány mondja, aki velünk szemben ül, és most ujjával a vörösre mutat, aki erre égnek emeli a karját.

– Nincs is nagy lábam! – A barátai sokatmondóan nem is reagálnak erre. A vörös jóindulatúan cöccög, azután újra rám néz, és tetőtől talpig végigmér. – Szóval, kit akarsz majd megnézni a Scorchellán? Te is flamingófej vagy?

Hű, a fenébe, úgy tűnik, hogy már az első akadályon elbukom! A kérdés zavarba hoz, hiszen sötétkék farmert és hosszú ujjú inget viselek, ami se nyári, se flamingós szerelésnek nem minősül. De mielőtt még bármit is válaszolhatnék, az alacsony, dél-ázsiai lány gúnyosan a vörös vállára csap a kézfejével.

– „Hát persze, hogy a srác nem lesz benne, Hayley. Ő nem fogja kinyögni, amit hallani akarsz, bébi.” – Azt hiszem, hogy egy Flamingo Rose-számból idéz.

Vele szemben a Hayley nevű lány felnevet, megigazítja rózsaszín cowboykalapját, azután dúdolni kezd valamit, amiről úgy vélem, hogy tényleg egy Flamingo Rose-nóta lehet, de nehéz biztosan megmondani, mert a banda nem annyira a zenéjéről, sokkal inkább a színes és kicsit polgárpukkasztó színpadi megjelenéséről híres. Ha nagyvonalúak akarunk lenni, úgy is mondhatjuk, hogy a jelmezük a klasszikus amerikai cowboy stílus „újraértelmezése”. Ha nem vagyunk ilyen nagyvonalúak, akkor inkább úgy fogalmazhatnánk, hogy ez a nagy erőlködés szükségtelenül giccses, és igencsak izzadságszagú.

– Újonc vagyok még a flamingófejek között – felelem, mielőtt újabb éneklésbe és táncba foghatnának. És most legalább annyira óvom magamat, mint a pénztárost. – Tudjátok, csak nemrég lettem a rajongójuk.

– Ja, tényleg? – kérdezi az alacsony lány. – És képes vagy egészen Kaliforniáig utazni egy olyan együttes kedvéért, amit csak nemrég kedveltél meg?

Ó, a csudába, máris kezd atomjaira hullani a fedősztorim! A szüleim rendesnek neveltek, és mindig arra tanítottak, hogy ne hazudjak, de ez nem válik valami nagy hasznomra az újságírói pályán.

Hayley tekintete a jegyzetfüzetemre téved.

– Csak nem valami könyvet írsz?

– Csak egy cikket – felelem. – Vagyis csak egy blogbejegyzést. – Belekortyolok a kávémba, így igyekezvén leplezni az arcomra kiülni készülő, kínos grimaszt. Nem elég, hogy hazudok, de még úgy is állítom be magam, mint valami önjelölt kis újságírócskát, pedig azért ennyire nem vagyok kezdő.

– Húúúúú, az menőn hangzik! – Hayley előredől a székén. – Akkor a céged fizette ki a jegyedet a Scorchellára?

– Bár úgy lenne – felelem, és leteszem a kávéspoharamat a táskák és mindenféle úti okmányok között szabadon maradt kis helyre. – De nem. Nekem is fizetnem kellett érte, mint mindenki másnak. – Csak nem az enyém volt a pénz. Vagyis nem teljesen.

A lányok velem együtt sajnálkoznak, hogy a saját pénzemből kellett megvennem a belépőmet. Nagy levegőt veszek, és kezet nyújtok nekik.

– Jay vagyok.

Sorra kezet fognak velem. Az alacsony lány neve Aisha, a rózsaszín kalaposé pedig Jess. A negyedik lány – az, aki késett a táncnál, és aki egy szót sem szólt azóta, hogy leültek hozzám –, megigazítja vastag keretes cicaszemüvegét, aztán elmotyogja a nevét, ami (ha jól értettem) Sasha. Önként jelentkezik, hogy összegyűjti a többiek üres kávéspoharát. Figyelem, miközben a pult felé lépdel. Van benne valami, ami miatt nem tudom levenni róla a szemem, és nem csak a vállára hulló, göndör haja, ami úgy omlik alá, mint a vízesés…

– És mi a blogod neve? – érdeklődik Hayley, visszarángatva a gondolataimat az asztalhoz.

– Hát… Khm… – Jó lesz megjegyeznem, hogy még azelőtt válasszak fedősztorit, mielőtt belevágok az anyaggyűjtésbe. – Még nincs neve. A „Scorchella naplóm” lenne a nyitóposztom.

Felkészülök a reakciókra. Nem tudnám megmondani, hogy melyiknek örülnék jobban: a szánakozó pillantásoknak, vagy a teljesen egyértelműen színlelt bátorításnak. De az angol lányok meglepnek: ugyanis egyiket sem csinálják.

– Hát ez nagyszerű – lelkendezik Aisha. – Tök jó, hogy belevágsz valami sajátba! – A barátnői bólogatnak.

– Kész a kávé!

A kávéfőző nő pont akkor fordít hátat a pultnak, amikor Sasha odaér. A lány megköszöni a kávét a mogorva asszonyságnak, és tálcával a kezében visszajön hozzánk. A barátnői mohón nyújtják a kezüket a poharak után, még mielőtt Sasha letehetné a tálcát az asztalra.

Hayley leveszi a pohár fedelét, és fújni kezdi a forró italt.

– Hű, ez de nagyon rám fér. Ki is volt az, aki előállt ezzel a parádés ötlettel, hogy a repülőtéren töltsük az éjszakát?

– Te! – vágja rá a három lány kórusban. Még Sasha is csatlakozik, akinek a szeme most hirtelen olyan lézersugárszerű, élénkzöld fényben csillog, hogy azzal simán porrá lehetne zúzni a cicaszemüvegét. Hayley bűnbánó arcot vág, a barátnői pedig vihogni kezdenek.

– Az egész éjszakát itt töltöttétek? – kérdezem Sashától. Nem válaszol, így pár másodpercnyi hallgatás után Aisha látványosan forgatni kezdi a szemét.

– Nem ez volt a terv – mondja. – Foglaltunk szobát egy szállodában, de annyit késett a gépünk, hogy csak éjfél után szálltunk le Bostonban. Gondoltuk, akkor már inkább kihúzzuk itt, a reptéren, mert kicsit kockázatosnak tűnt a hajnali ötórás kelés, és biztosra akartunk menni, hogy tényleg itt leszünk a kaliforniai gépünk indulására. Mert mi van, ha az egyikünk képtelen felébredni?

– Az egyikünk? – Most Hayley és Jess szólalnak meg egyszerre, és közben mindketten jelentőségteljes oldalpillantásokat vetnek Sashára.

– Azért ennyire nem vagyok vészes – motyogja a lány.

Jess felhorkan.

– Ja, persze! Emlékszel arra, amikor sikerült egy teljes tűzriadót átaludnod?

Sasha keresztbe font karral cöccög.

– De aztán csak felébredtem!

– Ja, mert a végén visszarohantunk, hogy felrázzunk!

És ez így megy tovább, a lányok kölcsönösen ugratják egymást, mígnem Jess egyenesen rám néz, és megkérdezi, miért vigyorgok ilyen idiótán.

Úgy döntök, hogy (túlnyomórészt) őszinte leszek.

– Bocsánat, csak hát tudod, egy író ilyenkor nem tud másra gondolni, mint hogy „hű, ez de jó anyag!”. – A jegyzetfüzetem felé intek. – Nem gond, ha én most… Úgy értem, persze mondhattok nemet, de…

A három lány nemcsak, hogy nem bánja, ha jegyzetelem a beszélgetésünket, de kicsit izgatott is lesz, és azonnal elkezdik mesélni, hogyan hozta össze őket négyüket – ahogy Jess fogalmaz: a négy kis különcöt – a Flamingo Rose, és hogy tanította meg őket arra, hogy  nem kell mindig mindent olyan komolyan venni.

– Meg azt, hogy élvezheted a bolondozást – foglalja össze Aisha, majd Hayley elkezdi felsorolni, miken próbáltak spórolni, hogy összekaparják a pénzt, és eljöhessenek a Scorchellára.

– Lehet, hogy életem végéig csóró leszek emiatt – teszi hozzá. – De kit érdekel!

Alig győzöm leírni, amiket mondanak. A kezem már kezd begörcsölni, amikor végre bemondják, hogy hamarosan megkezdődik a beszállás a járatunkra. Megköszönöm a lányoknak, hogy megosztották velem a gondolataikat. Azt felelik, szívesen, és hogy bármit megtennének, hogy minél többen megismerjék a Flamingo Rose-t. Még azt is hozzáteszik, hogy alig várják a blogomon a bejegyzést, mert meggyőződésük, hogy az előttük álló hétvégéről mindig szívesen olvasnak majd.

Na, én ebben azért annyira nem lennék biztos.

Felállok, és elkezdem összeszedegetni a cuccaimat. A lányok közül hárman megígérik, hogy megpróbálnak majd megkeresni a fesztiválon. Sasha még mindig nem igazán figyel ránk. Egy kis jegyzetfüzetbe firkál. A szemüvegét feltolja a feje búbjára. Azon kapom magam, hogy sokkal tovább bámulom, mint amennyire szükséges, vagy akár elfogadható lenne. Most, hogy végre látom az arcát, olyan érzésem támad, hogy… Ismerem valahonnan.

De az is lehet, hogy csak azért, mert hirtelen feltűnik, hogy mennyire, de tényleg igazán csinos.

Természetesen pont ezt a pillanatot – amikor szó szerint kigúvadt szemmel bámulom – választja arra, hogy egyenesen rám nézzen, amitől zavarba jövök, és rögtön el is szégyellem magam, amiért – bár már tizenkilenc éves vagyok – még az életben nem volt barátnőm. Amilyen gyorsan csak tudom, elkapom a tekintetem, és a beszállókártyámat kezdem bámulni, ami a lányok táskájából kiszóródott papírhalom tetején hever. Hála az égnek, nem kell sok idő ahhoz, hogy kiszúrjam rajta a vezetéknevemet (Quinn). Elveszem a kártyát, jó utat kívánok a lányoknak, és remélem, egyiküknek sem tűnik fel, hogy az első osztály beszállásához indulok.

Lehet, hogy a családom – a bostoni Quinnek – irgalmatlanul gazdag, de nem szeretünk felvágni vele.

Amilyen udvariasan csak tudok, megpróbálok keresztülfurakodni a félálomban hömpölygő embertömegen. Nem akarom, hogy én legyek „az a fickó”, aki mindenkit félrelökdös, csak hogy mihamarabb elfoglalhassa az első osztályon lévő helyét. A nővéremmel, Nattel ellentétben nekem soha nem kellett megküzdenem a fotósok hadával, akik mindenáron megpróbálnak lekapni, amint kiteszem a lábam a városból (talán azért, mert én nem igazán mozdulok ki). De Boston környékén az emberek elég hamar felismerik rajtam a tipikus Quinn vonásokat – világos haj, világoskék szem, markáns áll és kiálló arccsontok –, és rögtön megjegyzéseket tesznek rám. Leginkább arról, hogy én is nyilván legalább annyit bulizok, mint Nat, amikor annyi idős volt, mint én. Meg hogy miért is olyan drága egy szoba a szállodáinkban.

„Fuss vagy szállj,

soha meg ne állj!

Csak nyújtsd ki a kezed, és meglátod,

meg tudod rengetni a világot.”

Újabb flamingófejek fakadnak dalra. Legalább tíz évvel tűnnek idősebbnek azoknál a brit lányoknál, akikkel az előbb beszélgettem. Lassan távolodom a sorban állóktól, miközben úgy hallgatózom, mint aki nem is hall semmit. Felmerül bennem, hogy esetleg úgy kellene megírnom ezt a cikket, mintha egy katasztrófáról tudósítanék. Az kétségtelenül nagy feltűnést keltene. Mert bármit is gondolunk a The Huntról, akár szeretjük, akár túl gonoszkodónak tartjuk, abban mindannyian egyetérthetünk, hogy felettébb szórakoztató.

A hangosbemondó újra megszólal, most már minden utast hívnak, amiről eszembe jut, hogy már jó pár perce be kellett volna csekkolnom. Beállok a lassan araszoló emberek közé, felmutatom a beszállókártyámat a stewardessnek, aki úgy néz ki, mintha mindannyiunk közül ő szorulna rá leginkább az alvásra. Vagy csak iszonyatosan idegesíti a folyamatos éneklés.

– Azt hiszem, hogy nem ezzel a csoporttal kell beszállnia – mondja. Azután sóhajt egyet, és int, hogy haladjak tovább. – De menjen csak! Minél hamarabb száll fel a gép, annál jobb.

– Köszönöm. – Hallom, hogy a hátam mögött Hayley bejelenti a következő a capella számot, a „Lasszó a szíved körül”-t. Ez azon kevés Flamingo Rose-számok egyike, amelyiknek ismerem a szövegét. (Igazán fülbemászó, még ha a szövege zavarba ejtően fura is – „Drágám, az én hurkomból nincs menekvés”.) Nem mondom, hogy nem bánom, hogy öt órán keresztül nyugtom lesz majd az első osztályon…

De amikor belépek a repülőbe, az ott álló stewardess ahelyett, hogy jobbra irányítana, balra küld. A turistaosztály felé. Tudom, hogy ez csak valami tévedés lehet, mert amikor megvettem a jegyem, már csak az első osztályon volt hely, és tuti, hogy oda foglaltam. Nagyon jól emlékszem, mert az ember nem felejti el, amikor leperkál három lepedőt (ami talán nem is százszázalékosan az övé). Ötször is nekifutottam, hogy összeszedjem a bátorságomat, és megnyomjam a vásárlás gombot a légitársaság honlapján. Próbálom felhívni magamra a stewardess figyelmét, de teljesen leköti pár eltévelyedett utas, akiknek fogalmuk sincs róla, hol vannak.

– Jaj, ne már!

Elnézést kérek a mögöttem álló, vasalt öltönyös üzletembertől, és félreállok, hogy tovább tudjon menni mellettem a folyosón.

– Nem magára mondtam, hanem rájuk – mormogja a két flamingófej felé biccentve, akik az utolsó sorok egyikénél épp elfoglalják a fenti rekesz nagy részét a táskáikkal, amik minden kétséget kizáróan tömve vannak mindenféle agyonflitterezett kiegészítővel. – Már így is több mint egy órát kellett hallgatnom őket, amíg a beszállásra vártunk… Miért nem képesek ezek a kölykök valami rendes zenét hallgatni?

– Mert a zenének nem az a célja, hogy az ember a falba akarja verni tőle a fejét – feleli egy közvetlenül mögöttem ülő másik flamingófej, miközben a színes-szagos Scorchella magazint lapozgatja.

– Pedig a te zenédtől éppen ehhez támad kedvem – vágja rá a férfi, aki igyekszik továbbhaladni, de a lány leteszi a prospektust, és az üléséből kihajolva utánakiált:

– Csak azért, mert a maga életében nincs semmi jó, még nem kellene mindenkire acsarkodnia, akinek van!

Az öltönyös fickó hátra sem néz, csak a kezével int egyet lesajnálóan. A lány visszaül, és megint a brosúrát nézegeti, bár szemmel láthatóan felzaklatta az előbbi szóváltás. A Flamingo Rose nyilvánvalóan nagyon sokat jelent neki.

És ettől egy csapásra úgy érzem, „ki fogom bírni” az első osztály nélkül, mert anyaggyűjtés szempontjából a turistaosztály szemmel láthatóan valóságos aranybánya.

Majd később, ha már felszálltunk, valahogy kibogozom, mi volt ez a kavarodás, és miért nem a helyemen ülök.

MÁSODIK FEJEZET
Sasha

BOSTON, LOGAN REPTÉR
7:52

Hála az égnek, Hayley-nek sikerül végigénekelnie a „Lasszó a szíved körül”-t, mielőtt elkezdenénk a beszállást. A hátunk mögött pár utas lagymatagon tapsol nekik, bár lehet, hogy csak örömükben, mert véget ért a szám. Hayley, mint mindig, most is elszúrta az utolsó refrénnél a hangnemváltást. Ezt persze egyikünk sem merte volna soha megmondani neki, bár én azért nem akarom elhinni, hogy tényleg fogalma sincs róla, hogy képtelen kiénekelni azt a hangot!

Aisha és Jess odalépnek a stewardesshez. Hayley hátrafordul hozzám. Jaj, ne, ugye nem akar belerángatni egy duettbe?

– Izgulsz? – kérdezi. – A Scorchella! A Flamingo Rose! Tényleg ott leszünk!

– Tudom. Már alig várom. – És ezt komolyan is gondolom. Csak hát nem egészen amiatt vagyok izgatott, mint a barátaim. És akkor tessék, elmondom a szégyenletes titkomat: én igazából nem vagyok megszállott Flamingo Rose-rajongó. Szerintem a zenéjük – a fájdalmasan őszinte countrypop –, hát… Persze, tök rendben van, meg minden, csak én… Izé… Szóval nekem eléggé nehezemre esik rajongani érte.

Viszont kicsit sem esik nehezemre a barátnőimért rajongani, őket ugyanis nagyon szeretem. Az összes egyetemi barátom szuperdurva rajongó, igazi flamingófej, és tavaly karácsonykor volt egy szabad jegyük a Manchester Arénában tartott koncertjükre. Lecsaptam az ajánlatra, még jóval azelőtt, hogy egyáltalán meghallgattam volna a duó bármelyik albumát. És miután mégiscsak megismertem a teljes korábbi repertoárjukat, rájöttem, hogy valószínűleg soha nem lesz belőlem igazi flamingófej, de amúgy tök oké a zenéjük. Merthogy közben meg szuperdurva rajongója lettem Hayley-nek, Aishának és Jessnek. Amikor elkezdtem az egyetemet, iszonyúan féltem, hogy nem lesznek barátaim (mert… nos volt rá okom), és nem is akartam elhinni, milyen szerencsém van, amikor rátaláltam erre a hihetetlenül támogató, bátorító, szeretetteljes és nyílt szívű trióra. A barátnőim olyanok, mintha a Flamingo Rose zenéje bennük öltene testet, csak megháromszorozva. És a lányok is barátkozni akartak velem. Megérte adósságba vernem magam, hogy megvegyem a repülőjegyet és a fesztiválbelépőt, mert így a három legjobb barátnőmmel utazhatok, és velük lehetek, miközben olyan jól érzik magukat, mint még soha. Még akkor is, ha jóval több rikító farmert, flitterekkel kivarrt, kockás inget és szikrázó, strasszos cowboykalapot kell hordanom, mint szeretnék. A Flamingo Rose rajongójaként el kell hallgattatnom a fejemben lévő hangot, amikor a tükörbe nézek, és azon morfondírozok, nem túlságosan hivalkodó-e a külsőm ahhoz, hogy utcára léphessek.

Hayley huncutul rám mosolyog.

– Ugye tudod, hogy készülünk pár meglepetéssel? – kérdezi.

– Milyen meglepetéssel? – érdeklődöm.

– Majd meglátod! – feleli, és feltűnően kerüli a pillantásomat. – Valahogy jóvá akartuk tenni a dolgot. Tudod, hogy a születésnapod nagy részét egy repülőgépen kell töltened.

Na, most én vagyok az, aki kerüli a pillantását. A barátaim néha már tényleg annyira fantasztikusak, hogy el tudnám bőgni magam.

– Ó! – Hayley felpattan. – Mi következünk.

Aztán minden utas csoszogva feltápászkodik, összeszedi a csomagját, előveszi az útlevelét, és együtt megindulunk a check-in pult felé.

A táskámmal és a cowboykalapommal viaskodva figyelem Hayley-t, aki halkan beszélget a stewardess-szel, miközben hüvelykujjával felém mutogat. Nagyon remélem, nem azt akarja elérni, hogy bemondják majd a repülőn a hangosbemondóba, hogy születésnapom van! Vagy hogy elénekeljék nekem a „happy birthday-t”! Hayley dob felém még egy mosolyt, azután követi a barátainkat a repülőre. Annyira ideges vagyok attól, hogy mi vár rám, amikor felszállok, hogy még a kapunál álló stewardess-szel is véletlenül udvariatlanul viselkedem. De ő csak vet egy pillantást a beszállókártyámra, majd kellemes repülést kíván, és biccent, hogy mehetek tovább.

Végigkocogok a folyosón, hogy beérjem a többieket. A hátizsákom minden egyes lépésnél fájdalmasan nekicsapódik a gerincemnek. A gép ajtajában a légiutas-kísérő ellenőrzi a barátnőim beszállókártyáját, és a fejével balra int.

– Isten hozta a fedélzeten – mondja Aishának. Biccentés. – Isten hozta a fedélzeten – mondja Jessnek is. Biccentés. – Isten hozta a fedélzeten – biccent Hayley-nek.

Átnyújtom neki a beszállókártyámat, amire csak futó pillantást vet. Látom, hogy megrebben a szemhéja, azután elkerekedik a szeme. Amikor újra rám néz, már valamivel szívélyesebb a mosolya.

– Jó reggelt, kisasszony! Erre parancsoljon. – Azzal a karját jobbra lendítve mutatja, merre menjek.

Az első osztályra.

Mi van?

Hayley-re nézek, aki már elindult a folyosón, de most megáll, épp Jay előtt. Ő az a jóképű amerikai srác, akivel együtt kávéztunk. Épp valami szóváltásba keveredett egy öltönyös, mogorva fickóval. Ugyanez a pasi volt az, aki olyan szúrós szemmel méregetett minket már a csarnokban is. Hayley döbbent arcot vág, azután int, hogy csak menjek. Igyekszem nem mutatni, mennyire meglepődöm. Megköszönöm a stewardessnek, akinek mostanra már valahogy nyilván szólt a kapunál álló kollégája. Vagy lehet, hogy Aisha vagy Jess szóltak egy jó szót az érdekemben, mielőtt beértem őket. Fogalmam sincs, hogy intézték ezt el a barátaim. Az első osztályra szóló jegy körülbelül annyiba kerülhet, mint az egyetemi tandíjunk. Lehet, hogy nagyon, de nagyon kedvesen kérték? Talán Aisha valahogy rávette az ügyvéd anyját, hogy adja át neki a törzsutas pontjait? (Vagy egyszerűen csak lenyúlta őket?)

Na, mindegy. Nem fogom visszautasítani.

Az ülésemhez érve leveszem a cowboykalapomat, ami egész reggel a fejemen volt. A fejbőröm megkönnyebbülve fellélegzik, amint a táskámmal együtt az ülés feletti tárolóba süllyesztem a tökfödőt. Amikor a légiutas-kísérő megkérdezi, kérek-e egy kis narancslevet, csak bólogatok, és nagyon igyekszem nem kiakadni. Próbálok úgy viselkedni, mintha ide tartoznék, mintha én is egy első osztályra való utas lennék.

És tudjátok, mit? Ha a barátaim azt gondolják rólam, hogy simán beillek az első osztályra, akkor nyilván így is van.

Aztán azt csinálom, amit minden magas lány tenne a helyemben, ha eddig mindig csak turistaosztályon utazott. Leülök, becsatolom magam, hátradöntöm az ülésemet, és jó messzire kinyújtom a lábamat. A lábujjam még itt, az első osztályon is – bár épphogy, de mégis – hozzáér az előttem lévő üléshez. Általában repülésnél nagyon oda kell figyelnem, nehogy orrba rúgjam magam a térdemmel.

Az én barátnőim a legjobb fejek a világon – gondolom, miközben az utaskísérőt figyelem, ahogy behúzza a sötétkék függönyt, leválasztva a menő részt a hétköznapitól. Matatok kicsit az ülésem karfáján, mire felugrik egy kis képernyő. Elégedetten nyugtázom, hogy a többieknek a turistaosztályon nincs ilyenjük. (Alig két percet töltöttem az első osztályon, és máris sznob vagyok!)

Most, hogy a függönyöket behúzták, talán lesz alkalmam nyugodtan írni, anélkül, hogy a barátnőim kíváncsiskodnának és kérlelnének, hogy hadd olvassanak bele. Ők egészen biztosan kérdésekkel bombáznának, amitől én feltehetőleg nagyon zavarba jönnék, amiből ők viszont megsejtenék, hogy készülök valamire. És akkor még több kérdésük lenne, amiket képtelen lennék megválaszolni. De végül úgy döntök, hogy a jegyzetfüzetem egyelőre nyugodtan maradhat a fejem feletti tárolóban.

A kapitányi fülke felől két újabb utas – egy húszas éveiben járó pár – lép be az első osztályra. Nyilván irtóztatóan gazdagok lehetnek, ha pusztán az ő kedvükért megnyitják az első ajtót, miközben nekünk, többieknek középen kellett beszállnunk. Ráadásul már kora reggel napszemüvegben vannak. Az is lehet, hogy híresek. Bár első pillantásra én nem ismerem fel őket. És nem is nézhetek egyenesen rájuk, mert épp suttogva veszekszenek egymással.

– Szuper ötlet volt arra a gépre foglalni, ami tele van flamingófejekkel – mormogja gunyorosan a latin-amerikai, nevetségesen jóképű fickó, és közben a fejét csóválja, amitől göndör fürtjei összevissza repdesnek a feje körül.

– De hát ők nem itt ülnek, hanem a gép túlsó végében. – A nő hangján hallani, szándékosan érezteti a fickóval, hogy most „mennyire türelmes”. Hosszú, vörös haja az arca nagy részét eltakarja, de szinte látom magam előtt, ahogy a szemét forgatja.

– Már karácsonykor megmondtam, hogy szeretném, ha lemondanád. – A fickó földre söpri a székére helyezett párnát és takarót, majd lehuppan az ülésbe.

– Csak egy hétvége az egész – mondja a nő, és leül a mellette lévő ülésbe, ami átlósan előttem helyezkedik el, a folyosó túloldalán. Úgy teszek, mintha teljesen lekötne a képernyő, így nem láthatnak, és arra számítok, hogy amint kis szünet áll be a suttogós veszekedésben, végre hátradőlhetek.

Így persze a veszekedés – magától értetődően – évezredekig tart, egészen addig, amíg be nem jelentik, hogy nemsokára felszállunk. Ez idő alatt végig behatóan bámulom az üres képernyőt, egészen a felszállásig, amikor a motorzajtól már nyugodtan hátradőlhetek. A szemem sarkából látom, hogy a pár fagyos némaságba burkolózva, mereven előrenézve ül egymás mellett. Meg azt is látom, hogy a félig teli első osztály többi utasa is nagyon igyekszik leplezni, hogy hallgatózik. Elmerengek, ne bányásszam-e elő valamelyik magazint, amit a repülőtéren vettem, amint kialszik az övek becsatolását jelző fény, csak hogy el tudjam foglalni magam valamivel.

De félő, hogy abban a másodpercben, ahogy kinyitom a fenti tárolót, kizuhan belőle az átkozott cowboykalapom. És az nagyon nem lenne első osztályhoz illő viselkedés! Abból, amit eddig hallottam, a fickónak komoly kifogásai vannak a flamingófejekkel szemben.

Amint elalszik az övek becsatolását jelző fény, a jóképű pasas kikapcsolja az övét, és feláll. Szó nélkül megfordul, végigmegy a folyosón a kapitányi fülkéig, és leül egy kimért arcú, szürke nadrágkosztümös nő mellé, egy üres helyre. A nő ismerheti valahonnan, mert fel sem néz a könyvből, amit olvas. De mennyi esély van rá, hogy…

– Elnézést, kisasszony.

Egy újabb légiutas-kísérő jelenik meg az ülésem mellett. Meglehetősen nagydarab pasas, és valahogy olyan tagbaszakadt is. Megfagy az ereimben a vér, amikor hirtelen átsuhan rajtam a gondolat, hogy esetleg azért küldték, hogy kivezessen az első osztályról, mert kiderült, csak egy imposztor vagyok, akinek semmi keresnivalója itt.

– Egy pillanatra elkérhetném a beszállókártyáját?

Jaj, ne, jaj, ne, jaj, ne, jaj, ne! Tudtam én, hogy ez túl szép ahhoz, hogy igaz legyen!

– Köszönöm… Miss Jackson – mondja aztán. – Esetleg hozhatom már a reggelijét?

– Ó, igen, köszönöm – felelem, és próbálok úgy tenni, mintha kicsit sem lennék meglepve. Hát persze, hogy az első osztályon ingyen étkezés jár az utasoknak!

Mire visszaér a kelbimbós-mandarinos kuszkuszsalátával, már majdnem teljesen normalizálódik a szívverésem. Hát, magamtól nem rendelnék ilyet, de hát: A) Nem akarok semmilyen okot szolgáltatni a személyzetnek arra, hogy megkérdőjelezzék, jogosult vagyok-e itt lenni, és B) majdnem huszonnégy órányi tranzit után már annyira éhes vagyok, hogy bármit hajlandó vagyok megenni. Azt hiszem, két falat között még elégedetten fel is nyögök.

– Finom, ugye? – A szemben ülő, vöröshajú nő kicsit előrehajol az ülésében, a szemében pajkos fény villan.

Nem tudok válaszolni, mert épp tele a szám kuszkusszal és kelbimbóval. Így csak esetlenül feltartom a hüvelykujjamat. A nő félig hátrafordul, hogy felhívja magára a légiutas-kísérő figyelmét. A fickó gyakorlatilag futva teszi meg az utat a folyosón. Ez fura.

– Igenis, asszonyom – mondja. – Segíthetek valamiben?

– Kaphatnék én is olyat? – kérdezi a nő a salátámra mutatva.

A steward úgy bólogat, hogy az hajlongásnak is simán beillene.

– Igenis, asszonyom, máris. Mindjárt hozom. – Azzal amilyen gyorsan jött, távozik is.

Lehet, hogy most, hogy már tudja, hogy itt a helyem az első osztályon, hozzám is így rohan majd, ha legközelebb kérek valamit.

Elkapom a nő pillantását. Ő csak a szemét forgatja, mintha azt akarná mondani: első osztály, nevetséges, nem? Visszamosolygok rá, és közben újabb – ezúttal jóval kisebb – adag salátát lapátolok a számba.

A nő megint előrehajol.

– De jó lenne, ha máshol is így bánnának velem – súgja emelt hangon, hogy a motorzúgás dacára halljam.

– Nem tudom, hogy élvezném-e – felelem. Úgy értem, tényleg nagyon tetszik, hogy ma feljebb ugrottam egy szintet, és jó is így, a születésnapomon, meg minden, de közben azon gondolkodom, vajon mit csinálnak a barátnőim ezalatt a turistaosztályon. Lehet, hogy át is nézek hozzájuk, amint végeztem az evéssel.

– Nem szereted, ha különlegesnek érezheted magad? – kérdezi a nő.

A salátámra meredek, és beletelik egy másodpercbe, mire sikerül megfogalmaznom a választ, és megakadályoznom, hogy az érzéseim kiüljenek az arcomra.

– A különleges nem mindig egyenértékű a jóval.

– Mennyire igazad van – feleli, és lesüti a szemét. Az álla egy másodpercre jobbra mozdul, mintha csak a fickó felé akarná fordítani a fejét, akivel az előbb suttogva veszekedtek. Azután még mindig az ölét bámulva összeszorítja a száját. Nem tudom, min kaphattak össze, de tényleg súlyos dologról lehetett szó, mert a nő most igazán szomorúnak látszik. Én pedig nagyon, de nagyon utálom, ha ennyire szomorúnak látok valakit – még ha idegenről van is szó. Elfog a vágy, hogy valahogy jókedvre derítsem, de a felső tartóba dugott nevetséges kalapomat leszámítva nincs semmim, amivel mosolyt csalhatnék az ajkára.

A nő kicsit fészkelődik az ülésében, hogy kiszabadítsa a lába és a karfa közé szorított iPadjét. Amint beteszi az ülés zsebébe, felvillan a kijelző, és meglátom a zárolási képernyőjét. Egy szelfi látható rajta, amin világoskék baseballsapkában, csodálattal nézi a mögötte lévő, lenyűgöző tájat, a felhőtlen kék nyári ég alatt húzódó, sziklás hegyhátat.

– Hűha, ez gyönyörű! – mondom, lecsapva a kínálkozó témára.

A nő futólag a képernyőre néz, és bólogatni kezd.

– Hát, igen, az. Ez a kedvenc helyem.

– És hol van?

Kis szünetet tart, mielőtt válaszolna, mintha azt mérlegelné, elmondhatja-e nekem.

– Úgy hívják, hogy Ördögszekér ösvény. Palm Springsben található.

– Hű, az szuper, én is épp oda tartok – mondom, azután turkálni kezdek a salátában, csak hogy elfoglaljam magam valamivel. Valamiért megérzem, hogy engem figyel. Remélem, hogy nem ismert fel… Nem, nyilván csak paranoid vagyok.

– Amikor még középiskolába jártam – kezdi egy másodpercnyi szünet után –, a barátaimmal rendszeresen hajnalban keltünk, és elmentünk túrázni, még az érettségi időszakban is. Ez a hely valami csodálatos erővel bír, ha az ember ki van fáradva. Az elején van egy meredek domb, ami komoly fizikai megerőltetést jelent, de amikor felérsz a csúcsra, akkor minden, ami addig nyomasztott, egy csapásra könnyedén megoldhatónak tűnik. Aztán a csúcson eléd tárul a kaliforniai sivatag, ami csak még tovább erősíti ezt az érzést. Az iskola, és minden nyűgnyavalya, ami vele jár, szó szerint eltörpül, ha ilyen távlatból tekint rá az ember.

– Feltételezem, akkor jól sikerült az érettségije.

– Csupa ötöst kaptam. – feleli, majd sugárzó mosollyal elrakja az iPadet. – Egyedül énekből nem, vicces módon. De tegeződjünk, jó?

– Köszönöm. És ezen mi a vicces? – kérdezem.

Megvonja a vállát, mintha azt akarná mondani: nem érdekes.

– Legyen elég annyi, hogy az Ördögszekér ösvény jó hely volt, ahová el lehetett menekülni, amikor kikészültem, amíg a gimnáziumba jártam, ahol soha nem találtam igazán a helyem.

– Ismerem ezt az érzést – felelem. A légiutas-kísérő visszatér a nő salátájával. Amíg tesz-vesz, alkalmam van rá, hogy elolvassam a kitűzőjére írt nevet. Tyler.

– Ennyi lesz, köszönöm – mondja a nő az olyan ember magabiztosságával, aki gyakorta használja ezeket a szavakat. Nyilván nagyon gazdag lehet. Nem hinném, hogy valaha is képes lennék azt mondani valakinek, hogy „ennyi lesz”. Még akkor sem, ha tényleg nem akarnék semmi többet.

– Egyébként a nevem Sasha – mutatkozom be, amikor Tyler távozik a folyosón. Nem tudok kezet rázni vele, mert az első osztályon akkora a köztünk lévő távolság, így csak integetek neki, mintha legalábbis az utca túloldalán állna. Mert béna vagyok. Ezzel megnevettetem, és kis híján kiesik a szájából a falat.

– Jolene – mondja aztán, és visszainteget. – Örülök, hogy megismerkedtünk, Sasha. Szóval hogy is értetted, hogy „ismered az érzést”? – kérdezi, és én rögtön meg is bánom, hogy nem tudtam tartani a lepcses számat. Ha elmesélem neki, miért gyűlöltem a gimnáziumot, akkor lehet, hogy Jolene-nek leesik a tantusz, és felismer a YouTube-ról (mint oly sokan, ha elég sokáig néznek), és akkor elég kellemetlen lesz a hátralévő, még mintegy négyórás utunk.

– Hát, csak elég borzalmas volt a suli – felelem. – Az egyetem előtti utolsó évemet gyakorlatilag magányosan töltöttem, senkivel nem tudtam beszélni.

– Ez nagyon keménynek hangzik.

– Az volt. De az egyetemen lettek barátaim. Ráadásul nagyon jók. Még azt is elintézték, hogy a születésnapom miatt itt ülhessek az első osztályon. Ennyire jó barátok.

– Ó! Boldog születésnapot!

– Köszönöm.

– Szóval úgy is mondhatjuk, hogy csak akkor találtad meg azt a helyet, ahol önmagad lehetsz, amikor elkezdted az egyetemet?

– Igen. – Úgy értem, nem kellett mást tennem, mint megnyílnom a változás előtt. Mint például, hogy úgy teszek, mintha kedvelnék egy bosszantó kis countrypop-bandát, aminek a számait szívem szerint soha nem hallgatnám. De ez igazán csekély ár cserébe azért, hogy van egy csomó jó barátnőm, akik mindig mindenben támogatnak.

Mire végzek a salátámmal, Jolene még csak a sajátja felénél tart. Egy percig csendben ülünk, mert kicsit kifogytunk a témákból. Már épp azt fontolgatom, hogy átnézem az egyik repülős magazint, amikor látom, hogy Jolene hátrapillant a válla felett, a barátja felé (akiről teljesen meg is feledkeztem a beszélgetésünk alatt). Amikor újra visszafordul a salátája felé, eltolja maga elől, mintha hirtelen elment volna az étvágya. A semmibe mered, és szörnyen nyomorultul fest. Egy csapásra dühöt érzek a fickó iránt. Jolene szemmel láthatóan szuper kedves, a pasi meg tök idiótaként beszélt vele. És az, ahogy nagy hűhóval felállt, és az első adandó alkalommal keresett magának egy másik helyet! Egyáltalán nem ismerem, de azon kapom magam, hogy máris egy kicsit utálom.

Jolene észreveszi, hogy nézem, mire együttérző arcot vágok.

– Remélem, minden rendben!

Megvonja a vállát, a füle mögé simítja hullámos haját, aztán maga köré fonja a karját.

– Időről időre alaposan egymásnak ugrunk. Mi már csak ilyenek vagyunk. Minden rendben lesz. – Nem igazán hangzik meggyőzően.

– De hát elég egyértelmű, hogy kiborított.

– Mi már csak ilyenek vagyunk – ismétli meg, és feltartja a kezét, hogy odahívja a légiutas-kísérőt.

Előrehajolok a székemen, hogy csak ő hallja, amit mondani akarok, a seggfej pedig ne.

– Akkor talán változtatnod kellene, nem? – kérdezem. – Tudod, a pasi szerintem nem ér meg ennyit. Úgy értem, persze nem ismerlek – nyilván –, és elnézést kérek, hogy így belekotyogok, de attól, aki így elrohan, ahelyett, hogy megbeszélné, mi a gond, valószínűleg nem lehet nagy változásra számítani…

Elhallgatok, amikor megjelenik Tyler, hogy elvigye a maradékot. A beszélgetésben beállt szünet elég időt hagy arra, hogy ráébredjek, átléptem a határt. Amint a steward elment, elkezdek mentegetőzni, de Jolene csak legyint.

– Ne emészd magad miatta! – mondja. – Tudom, hogy csak kedves akartál lenni. Nagyra értékelem. De anélkül, hogy el akarnám itt játszani a „nagy öreget”, azért mégis pár évvel idősebb vagyok nálad. Majd ha te is annyi idős leszel, mint én, rá fogsz jönni, hogy a változás… Hát, a változás néha elég ijesztő tud ám lenni.

Bólintok. Erről azért már én is tudok egy s mást. Például, hogy az a változás, amin pár évvel ezelőtt keresztülmentem, vezetett ahhoz, hogy az legyek, aki ma vagyok. Akinek vannak igazi barátai, akik felejthetetlen útra hívják Kaliforniába, és hogy már nem az a fura csaj vagyok, aki soha ki sem lép a házból, mert az emberek, amint meglátják, mutogatni kezdenek rá, és kiröhögik.

– De minél tovább halogatod, annál ijesztőbb lesz – mondom. – Lehet, hogy mégis itt az ideje. – Amit valójában szeretnék mondani, de végül mégsem teszem, az ez: annyival jobbat érdemelsz ennél a fickónál!

Elhúzzák a két osztályt elválasztó függönyt. A hangra hátrafordulok. Jay, a csini amerikai srác, akivel kávézás közben beszélgettünk, tétován belép az első osztályra. A felszállás előtt láttam utoljára, és tudom, hogy nem ide szól a jegye, szóval vagy eltévedt, vagy…

Vagy oka van annak, hogy itt van. Egy őrült pillanatig azt hiszem, hogy esetleg engem keres, még akkor is, ha a Dunkin Donutsban alig pár szót váltottunk egymással. Nem, minden bizonnyal csak eltévedt, amikor kiment a mosdóba.

Jay tekintetével végigpásztázza az első osztályt, majd végül rajtam állapodik meg a pillantása. Kicsit elkerekedik a szeme, azután résnyire szűkül, mintha azt gondolná: ez meg mit keres itt?

Ettől azonnal kevésbé tűnik vonzónak, de komolyan.

– Szia! – köszön, amikor odaér az ülésemhez. Hozzám beszél, de közben felnéz a fejem fölé, az ülésem számára. Idióta. – Sasha, ugye?

– Szia, Jay. – Nem tudom, hogy nem kellene-e újra kezet fognunk. De azért az valószínűleg fura lenne.

– Biztos vagy benne, hogy… Izé… Biztos vagy benne, hogy ez itt a te helyed?

– Tessék? Szerinted én nem vagyok ide való?

Még mindig a fejem fölé néz.

– Igen.

Ez sértő! Vagyis hát egyértelmű, hogy nem vagyok ide való, mivel soha az életben nem tudnám kifizetni ezt a helyet, de ezt ő nem tudhatja!

Csak pislog, lenéz rám, és finoman megrázza a fejét.

– Nem úgy értettem… Csak kicsit csodálkoztam, mert…

Most komolyan azért tette meg az utat idáig, és tört be az első osztályra, hogy lealázzon? Felbőszítettem volna valamivel kávézás közben? De hiszen nem is mondtam semmit!

– A barátnőim elintézték, hogy áttegyenek az első osztályra – mondom, és igyekszem, hogy végig mosolyogjak, és kedves hangot üssek meg. – Ez a születésnapi ajándékom.

– Ja, oké… Akkor gondolom, illik boldog születésnapot kívánnom. – Mielőtt még szúrós pillantást vethetnék rá, amiért teljesen egyértelmű, hogy ezt nem őszintén mondta, máris nekem szegezi a következő kérdést. – És vegetáriánus menüt kaptál? Egy ilyen kuszkuszos salátaszerűséget?

– Öhm, igen… – felelem vontatottan, és most megint feltűnik, hogy milyen jóképű. Kár, hogy az is kezd kiderülni róla, hogy eszement őrült. – Pontosan azt kaptam.

– Nagyon finom volt – szól közbe Jolene, aki a táskájában kotorászik, és kivesz belőle egy magazint.

Jay egy másodpercre felé fordul, azután megint vissza hozzám, és már épp mondana valamit, amikor elkerekedik a szeme, és szabályosan hanyatt vágja magát. Jó sokáig csak némán bámulja az újságot lapozgató Jolene-t. Mivel most profilból látom, feltűnik az arckifejezése – kicsit meglepett, kicsit csalódott. Gondolom, most vette csak észre, mennyire szép Jolene, és lehet, hogy azt sajnálja, hogy nem őt szólította le a repülőtéren.

– Elnézést. – Tyler vágtázik végig a folyosón, gyanakvó pillantással méregetve Jayt (nem mondta neki, hogy „uram”), szinte már harcra készen. – Megkérdezhetem, hogy mit keres itt?

Jay feltartja a kezét.

– Nincs semmi gond. Csak szerintem történt egy kis kavarodás. Nekem első osztályon kellene utaznom.

Látom, hogy Tyler szája gúnyosan megrándul, mintha azt akarná mondani Jaynek, hogy ja, hát persze.

– Komolyan beszélek – reagál Jay Tyler hitetlenkedésére. – Nevetségesen sok pénzt fizettem érte.

Tyler keresztbe fonja a karját a mellkasán.

– És akkor miért irányították a turistaosztályra?

Jay hallgat, látszik, hogy a válaszon töri a fejét.

– Hát azt… Azt nem tudom. Talán a kollégája félreolvasott valamit a beszállókártyámon, amikor felengedett a gépre.

– Megnézhetem?

Jay előveszi a farmerje zsebéből a beszállókártyáját, és átnyújtja Tylernek. Az utaskísérő a szemét forgatja, majd megfordítja a papírt, hogy Jay is lássa.

– Ez egyértelműen a turistaosztályra szól. Tudja, honnan lehet látni? A sor száma kétjegyű. Az első osztályon nincs kétjegyű szám.

– De én…

– Meg kell kérnem, hogy fáradjon vissza a helyére.

Jay nagyot sóhajt, és az ujjával megmasszírozza a halántékát.

– De hát én… Annyira sok pénzt költöttem erre a jegyre.

Tyler még mindig a kezében tartja a beszállókártyát.

– Uram, ha úgy véli, hogy túlszámlázták a jegyét, akkor a légitársaságnál tehet panaszt.

Jay Tylerről Jolene-re néz. Ha a nő hallgatózik is, nagyon ügyesen titkolja, és úgy tesz, mintha teljes erőből a magazinjára összpontosítana. Tudom, hogy iszonyú csinos, meg minden, de Jay tényleg ennyire be van indulva rá, hogy képes lenne jelenetet rendezni, csak mert nem jutott be az első osztályra? És ráadásul képes lenne elvenni tőlem a helyemet?

El sem hiszem, hogy alig egy órája még azt gondoltam róla, hogy helyes pasi!

Jay lassú mozdulattal elveszi a beszállókártyáját.

– Jó, akkor majd panaszt teszek – mormogja, félig felém fordulva. Megint ellenőrzi az ülésem számát, majd rám néz. A pillantásától kis híján megrémülök. Dühösnek tűnik. Mintha rám haragudna azért, mert az előbb hülyét csinált magából.

– Köszönöm szépen – mondja, és elindul visszafelé a folyosón.

Tyler elnézést kér tőlünk „az előbbi jelenetért, aminek kénytelenek voltunk a tanúi lenni”. Tétova mosolyt küldök felé, jelezvén, hogy semmi gond… Erre kapok tőle egy muffint! Milyen kedves! Jolene-nel meglepődve nézünk egymásra.

– Ez meg mi volt? – kérdezem hangosan.

– A pasik furák – feleli, és futólag hátrasandít a válla felett a barátja irányába. – De hát ki ne örülne egy bocsánatkérő muffinnak, nemdebár?

11:58

A többiek előtt érek a Los Angeles-i repülőtéren a poggyászkiadóhoz, ugyanis az első osztály utasait előbb engedik le a gépről. Amikor meglátom a lányokat, épp egy újabb csapatos éneklés kellős közepén vannak. Egy futó pillanatra elgondolkodom rajta, vajon még meddig lesznek ilyen türelmesek velünk az útitársaink, és hogy nem kellene-e rájuk szólnom, hogy legyenek kicsit halkabbak, legalább addig, amíg odaérünk a Scorchellára, és már élőben hallgathatjuk a Flamingo Rose-t.

Azután eszembe jut, hogy a világon mindennél jobban szeretem a barátaimat – és már azelőtt is jobban szerettem őket, hogy elintézték, hogy első osztályon utazhassak, életem legjobb repülőútján (leszámítva azt a kis intermezzót Jayjel. Boaaah!). Ami engem illet, olyan hangosan énekelhetnek, amilyen hangosan csak akarnak, és addig, amíg csak akarnak. A többi utas meg legyen elnéző velük!

Nem mintha az éneklésük a legcsekélyebb mértékben is zavarná a mögöttük haladó, öltönyös pasast. Fülig érő szájjal vigyorogva próbál együtt énekelni velük, pedig egyértelmű, hogy nem ismeri a szám szövegét. Feltehetőleg egy újsütetű rajongó lehet, bár igazán nem úgy néz ki, mint aki a fesztiválra tart.

Amikor a barátnőim meglátnak, sikoltozni és örvendezni kezdenek. Hayley előrerohan, és úgy veti rám magát, mintha négy óra helyett négy évig lettünk volna külön. Kis híján lelöki a vállamról a hátizsákomat.

– Na, milyen volt, te előkelő dáma?

– Fantasztikus – felelem, és ki tudja, miért, de égek a vágytól, hogy elmeséljem nekik, milyen jó nagy helye volt a lábamnak. – Csajok, nagyon hálás vagyok, hogy így bedobtátok magatokat értem. Ez volt életem legjobb születésnapi ajándéka!

Meglepődve néznek egymásra.

– Nem minket illet a dicsőség – feleli Aisha. – Mi csak annyit kértünk a repülőtársaságtól, hogy kedveskedjenek neked valamivel. Mondjuk, adjanak neked tortát, vagy ilyesmi. Fogalmunk sem volt róla, hogy ez lesz belőle.

– Hiányoltál minket? – kérdezi Jess. – Biztosan nagyon magányos voltál ott elöl!

Csak a szememet forgatom.

– Ja, úgy kábé két percig, de utána beszélgetni kezdtünk egy nagyon jó fej amerikaival.

Na, most nagyon fura pillantásokat váltanak egymással. Csak nem… aggódnak? Aisha még meg is borzong kissé.

– De ugye nem szedtél fel valakit?

Jess felnevet.

– Kérlek, most nehogy azt mondd, hogy valahol Minnesota felett belezúgtál valakibe! Mert összeismerkedtünk egy sráccal, aki szerintünk tökéletesen illene hozzád!

– Hú, ott a poggyászunk! – örvendezik Jess. Aishával a futószalaghoz rohannak, és üldözőbe veszik a gigantikus közös bőröndünket. A beszélgetésben beállt szünet alatt van időm azon gondolkodni, hogy mit akarnak ezzel mondani. Nem láttam őket más sráccal, csak azzal a barommal, aki el akarta venni tőlem az első osztályon a helyemet. Ha Jayről beszélnek, akkor bizony kudarcba fog fulladni a kísérletük, hogy összehozzanak valakivel.

– Hu-hú, már itt is van! – suttogja Hayley, és integetni kezd a felénk tartó, hátizsákos, magas fickónak. – Csak legyél laza! – mondja nekem. – Szia, Paul! – üdvözli a fiút, amikor odaér mellénk. A srác testfelépítése rögbijátékosra emlékeztet, és a láttán olyan érzése támad az embernek, hogy az izmai mindjárt szétfeszítik a kicsit talán túlságosan is szűk Flamingo Rose pólóját.

– Mizu, Hayley? Készen álltok a hétvégére? – kérdezi kedves, lágy hangon, amelybe enyhe skót akcentus vegyül, ami még vagy három jó pontot jelent nálam azonfelül, hogy szép, göndör haja van, ami ugyanolyan barna, mint a szeme. – Mert halálos lesz. Ma este indul a Pacific parti, életem legjobb bulija, érzem. – Elég gyorsan beszél, mintha rá nem hatna az időeltolódás. Felém fordul, és még mielőtt bármit is mondana, a szeme villanásából és a szája finom rándulásából tudom, hogy a barátnőim már meséltek neki rólam. – Te vagy a születésnapos, ugye? Te is jössz a Pacific partira? Jó kis születésnapi bulid lehetne…

Nagy erőfeszítésembe kerül, hogy ne üljön ki az arcomra, mennyire nem hoz lázba ez a lehetőség. Amint földet értünk, a testem hirtelen ráeszmélt, mennyire fáradt, és most semmi másra nem vágyom, csak hogy aludjak. Még ha egy sivatag közepén álló sátorban is. De amikor meglátom a hű, de jóképű Paul háta mögött izgatottan bólogató Hayley-t, és mögötte Aishát és Jesst, akik sokkal jókedvűbben rángatják a hatalmas bőröndünket, mint ahogy az indokolt lenne, újra eszembe jut, mennyire szeretem ezeket a lányokat. Így hát tudom, hogy muszáj lesz valahonnan energiát merítenem, hogy velük bulizhassak este, ha már ezt kell csinálni.

Remélem, a buszon lesz majd kávé!