AMTAK E-könyvek

BABITS MIHÁLY

HALÁLFIAI

AMTAK Bt, 2022

Felelős szerkesztő: Varsányi József

Borítóterv: Vári Gabriella

Cop. AMTAK Bt, 2022

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B www.amtak.hu

amtakbt@gmail.com Tel.: 06 20 218 6762

ISBN 978-615-6549-03-7

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

HALÁLFIAI

ÉVEK 1

A szőlőt már régen leszedték, de még a szüret állt. Már a tanyákban új munka kezdődött; és még mindig itták az áldomást.

Nem a vidám, nótás szüret volt ez, hanem a bús szüret. Nem a hegyről megnyílott végtelen láthatár, hanem csak a ködös udvarú, üvegburás gyertyának fényköre, öngyilkos lepkék légióival: ősz és kora esték, kártya és kába bor. Nem nők s fiatalok, csak henye férfiak, zord politizálók: az elkeseredett magyarság csücsült fel a hegyre, strázsálni, míg a jövő mámorok leve forr.

Ilyen volt a Rácz Józsi halálos szürete.

A hegy letarolva, a szőlőlevél vörösen fonnyadt már, csak a vincellér dolgozott a présház homályában, egy szál gyertyánál, s a Cenci ügyelt rá ösztönös asszonyi gondjával, késő estig a tömzsi kád mellett, nyomkodva, mint egy férfi, must festette sulykolójával a bugyborgó törkölyt, s veszekedve a munkások borjárandóságán; - de Józsi bácsi künn ült a présház előtt, a nagy malomkőasztalnál, vendégeinek töltögetve a bort, s szentül hitte, hogy ő éppen úgy hasznos kötelességet teljesít, mint a felesége, sőt még fontosabbat: mert a vendég az első.

- Mit ért ahhoz az asszony? Komoly dolgokról van szó - mondogatta; s csakugyan, nem kisebb dolog kavargott itt bor gőzében, mint:

Magyarország sorsa!

Ó! Kavargott a bor gőzében, vergődött az éji lepkékkel, az üvegburás gyertya körül, mely olyan, olyan kis tért világított be! S azon az estén, eső kerekedvén, beszorultak a tanya kis, földes szobájába. Sűrű volt a levegő a pipafüsttől, borgőztől, lármától és a túlzott vacsora terhétől; sűrű keserűség s mámor az agyakban. S Józsi bácsi egyszer csak, vörösen és egy hang nélkül, leborult a székről.

Lett nagy kavarodás.

Cenci tipegett ide-oda a burás gyertyával, a vendégek elszéledtek, ki kocsin, ki ha éppen egy lámpást tudott kapni, a sötét hegyen át, a fiatal vincellér futott be a városba orvost fölzörgetni, de az orvos maga is szüreten volt, mire megkerítették, s odaért, már csak a beállott halált konstatálta. Így halt meg Józsi bácsi, ott fönn a présházban, a kimustrált, ősrégi fotelben, a plafonra aggatott kövér szőlőfürtök alatt.

2

S Cencire a küzdés évei következtek.

- Négy gyereked van - mondta neki Döme, az elhunyt testvére, aki megjött ez alkalomra Sótról. - Amit a megyétől kapsz nyugdíjat, nagyon kevés. Jól meg kell rágni a pénzt.

Cenci csak hallgatott. Ős, asszonyi ösztönök szőttek-fontak benne, sovány kis testében félénk, de szívós lélek bujkált, régóta fojtogatott fukarság lesett a szeméből és szigorú, szinte aszkétikus önzés.

A vendégszerető Józsi bácsi mellett nem sok tere nyílt ily hajlamainak. A koszton nem lehetett spórolni, s ura tékozlásaiba sem szólhatott bele... Józsi bácsi olykor négyesfogaton behajtatva Sótra, nagyszerű vásárfiát hozott Cencikének, amit szegényke titokban rosszallva, öröm nélkül, de kötelességtudó hálával és álmélkodással fogadott. Tudta pedig, hogy nem is az ő kedvéért hozta, hanem csak azért, mert úgy érezte, hogy tartozik ezzel úr voltának. Ilyenformán Cenci tehetetlen, de résen álló rezignációval nézte, szótlan és makacsul, vagyonuk naponkénti pusztulását.

Nagy tehetsége volt a rezignációhoz.

De ez nem az akarat nélküli emberek bágyadt rezignációja volt, hanem az a makacsság, mely tud belenyugodni a sorsba, ahol nem lehet segíteni, hogy annál több ereje maradjon fölhasználni a legkisebb rést, melyet a Végzet ad, s belefeszíteni akarata ékét, makacsul s keményen.

A rés megnyílt. Adósságokat kellett rendezni, kisfiúkat illőn kiiskoláztatni. Miből? Semmiből! Koldus penzióból. A ház nem jövedelmezett, a szőlő pedig inkább csak ürügy a nagy szüretekre, alig termett több bort, mint amennyit Józsi bácsi maga megivott a vendégeivel... Irtsad ki az erdőt, vess búzát helyébe, süss kenyeret lisztjéből reggelre!... A mese királyfija kétségbeesett. Cenci villanyos erőt nyert, mint a matematikus, nehéz problémák tornáján.

Vén papokat kilincselni s tudni a nyelvükön, bókolni lila övnek és arany gyűrűnek, hivatkozni elhunyt kanonok bácsira: ez kálváriája a stipendiumnak, ahol nem kukucskál a rubrikák ablakaiból eminens. Semmi sem csekélység. És mit lehet a gyerekekben bízni?

- Az apjuk fajtája: ők maguktól csak herdálni tudnának. Azért kell nekik a biztos. Nem vagyon: hivatal.

Asszony volt, s nem a magyarság sorsával törődött: csak ennek a négy kis magyarnak sorsával. S a Tisza Kálmán érája volt ez, mikor a Hivatal, mint egy vas délibáb, kelt föl a magyar szemek előtt. Így gondolta ellátni fiait, s lányait is biztos állású emberekhez adva; addig is itt a szőlő, pénzt csikar belőle: a mások mámora táplálja majd az ő gyermekeit.

3

Két fiú és két lány: s Nelli az idősebb.

Cenci szigorú kordára fogta mind, a legcsekélyebb felesleges öröm vagy kiadás tilos volt. A fiúk így - különben is Sótra menve oskolába - hamar elvadultak az anyai háztól, hol vágyaikra nem volt kikelet; a lányok a ház rabjai maradtak. Nellikét anyja a tűzhely mellé állította; vékony kis karjai korán kapkodták a forró lábasokat. Egy piros szalag a hajába: bevallhatatlan álom volt előtte. De otthon ő parancsolt anyja helyett, s megismerte a felelősség ízét. Kis úrnő volt, kis rab.

Cenci a szőlőt járta.

Híztak a fürtök, amint rájuk nézett. Ha azelőtt is így járhatta volna! De férje nem hagyta.

- Asszonynak nem való hegyeken mászkálni.

Most mászkált, azért is. A rokonok fejüket csóválták; Döme is azt mondta, adja el a szőlőt. Bolond ez a Cenci: mert hogy tudna egy gyámoltalan özvegy, akinek a négy gyerekével is elég baja van, mindennek utánanézni, a parasztokkal veszekedni, a vincellért glédába tartani?...

Beszélhettek. Cenci nem vált meg egy falat földtől sem, ami az övé volt. A gyerekei majd elprédálhatják: de ameddig ő él, neki terem! A szegény Józsit úgyis ez vitte a sírba...

És mintha meg akarná magát bosszulni a földön, túratta, vágatta, szívta, uzsorázta. Már kora hajnalban lehetett látni vékony kis alakját, mely szinte kicsire görbült, mint a szőlőtőkék; egy kampós bottal járt, s úgy öltözött, mint akármelyik templomba

tipegő öreg parasztasszony. Kezében a kövér présházkulcs és a cekker, amiben gyümölcsöt vitt haza vagy borsót, zöldbabot. A napszámosok már fönn érték a hegyen. Ameddig az Isten szeme: a Nap, addig rajtuk volt a Cenci szeme is. Az ember maga képére formálja bálványait. Cenci paraszt lett a parasztok között; és azért imponált. Nem lehetett túljárni az eszén: azt tudta, amit ők. És úgy élt, akár ők.

És híztak a fürtök, s benn a présházban, a nagy kád oldalán egyre följebb és följebb sorakoztak a krétával írt évszámok, melyek az esztendei termést jelezték. És Cenci hordta a bor árát a bankba, törleszteni a Józsi bácsi adósságait s azt is, amit maga vett fel a szőlőre. Egy krajcár sem ment tőle prédába.

Nellike alig tudott mindezekről, de érezte a ház szigorú rendjét, mint egy világrendet. És mennél önállóbb asszony volt az anyja, annál önállótlanabbá fejlett ő.

4

A fiúk, mint a tűz és láng csaptak haza nyáron - anyjuk előtt bújva, sisteregve, mint a hideg víztől, de fellángolva a nővérek szemében, vadul s erőszakosan. Pajtásokat hoztak, nevető és evő tatár hadat - egy Wintersberg bárófiút többek közt, aki bár százezrek várományosa, éppoly éhenkórász volt, mint a többiek. Ezek a vendégek inkább vesződséget és gondot jelentettek a lányoknak, mint áhított udvarlót. Cenci néni sem örült ezeknek.

De volt egy idősebb fiú, Miska nevezetű, akit megkedvelt.

Derék fiú is volt ez a Miska. El tudott ülni órákig Cenci nénivel, s akár segített neki babot hüvelyezni. S olyan okosan és józanul beszélt vele, mint egy öregember. Nem mint ezek a szeles fiatalok. És kikísérte a szőlőbe, és vitte a cekkert.

A lányokra talán rá se nézett.

De valami különös természeti tünemény folytán, Pestre menve a jogra, mégis emlékében maradt a Nellike képe. Becsületes, régi diákszíve a derék ember ideálját rajzolgatta; ez volt a kor legjobb eszménye: egy Deák Ferenc, egyszerű, szabad, bölcs, igazi férfi, de nem oly ridegen, asszony nélkül. Ellenkezőleg: kedélyes magyar ház, vidám gyerekek, hozzátartoztak az eszményhez, a házias nővel, aki épp Nellike. Mindezeket szolid estéin, petróleumlámpás lángja mellett, egy nagy könyvbe írta bele Miska, s melléje írta, mit mond Kant a jogrendről, s Macaulay a túlzott szellemi szabadságról.

Miskára nagy feladat várt. Ő úrigyerek volt. Cenci néni jól ismerte a famíliáját. Egyért tizenkettő: korán elhalván az öreg Sátordy, annyi lelket hagyott maga helyett. Jó faj, ma is él kilenc; de nem mind sikerült egyformán. Egy falusi jegyző, egy Pesten züllött el, a többiek lányok: Miskára feladat várt. Nála a lobogó, az úri becsület, hogy

jó helyre tűzze az élet bástyáján, tiszteletes helyre! S nyitva előtte az út, mely az ős megyétől a mindent fölfaló államig vezetett, míg lesz a neve, mint őseié volt, ott is táblabíró. A Tisza Kálmán-féle éra volt ez.

Így haladt az idő, s vakáció közeledett újra, mikor a Miska lakótársa - megyebeli fiú az is, Hintáss Gyula - késő éjjel jővén valami muriból, Miskát alva érte s nyitva az asztalon a könyvet, melyben a jogrendről volt szó és Macaulayról és Nellikéről. Komisz tréfák másnap elárulták, hogy a könyv nem maradt olvasatlan. Miska jogérzékét erősen sértette a dolog: hisz ez a levéltitok megtörése; nem szólt, mert férfi nem szól haragjában, de este, Gyula megint kimaradván, sokáig görnyedt a könyv fölött; s a megértő barát olvashatta a panaszos retorikát hűségről, bizalomról! Ám Hintáss, falusi molnárnak a fia, tréfát látott abban, mit Miska úri ösztönével galád bűnnek érzett. Miska ezt nem vélte: ő liberális volt, előtte egyenlő mindenki. Nem értették egymást; de Hintáss szenvedélyes hangú választ írt a könyvbe, örök barátságról s arról, hogy nincs titok a barátok között; valóságos irodalmi mű volt, s legszebb fiskáliskacskaringóval vágta alá nevét. Miska naiv szíve meghatódott, bár a hangot kissé túlzottnak találta, mert a barátság csöndes, nyugodt érzés: mégis megnyílt a lelke Gyula előtt. Gyula kissé mosolygott barátján, s szép lányokhoz hívta; de Miska megbotránkozott. S nagy elhatározással készülődött haza szünidőre. Gyula is látni fogja, hogy ő komoly férfi s nem szerelmes gyerek.

S nemsokára vitte megint Cenci néni cekkerét a hegyre. Ó, szelíd, gyönyörű, dunántúli dombok, józan, enyhe vidék! Miska különösen érezte most a tájnak szépségét, amit Cenci néni sohase vett észre, mert ő csak azt nézte, van-e a tőkéken? Miska előtt fölnyílt az otthon varázsa, meleg szívvel látta a városkát, Gádorost, nyújtózni a hegyek aljában, mint macskát a vánkoson. Ó, ha itt élhetne boldog nyugalomban, ahol apái! De tudta már, hogy ő el fog vetődni: minden útja idegenbe vezet. Törvényszék csak Sóton van; tábla csak Budapesten. A megye összefog, az állam szétzilál.

S mint egy fenyegető hernyót, látta az új vicinálist átmászni a síkon.

De mindegy! Hasznos polgára lehet a hazának akárhol. S egyelőre még itt van; s elégedetten percegtette meg zsebében díjtalan joggyakornokká való kinevezését a helybeli járásbírósághoz.

Cenci néni elnézte a gondolataiba mélyedt fiatalembert. Komoly, csöndes fiú; ők jól megértették egymást, mert Miska is olyan szigorúan gondolkozott a pénz dolgában, mint ő. S ami fő: vizsgáit letette, és már biztos állásban van...

- Te pedig elveszed majd a Nellit - szólalt meg egyszerre Cenci néni, oly hangon, mely ellen nem volt apelláta. - De csak akkor, ha aljegyző leszel; addig várni fogtok.

Aztán hozzátette:

- És addig Nellinek egy szót se szólsz, érted? Csitri lánynak nem kell tudni az ilyesmit.

5

Szavatartó férfi s nem szerelmes gyermek: Miska hallgatva járt a szép lány körül. Mit kell tudni a lányoknak, mit nem? Mondják, hogy az ily csitri fejeket Ámor lengi körül, s mindenféle titkokat súg nekik. Nellike úgy volt valahogy a szerelemmel, mint a francia nyelvvel: tudta, hogy ezen a nyelven ezren és ezren beszélnek valahol, de ez oly messze volt és valószínűtlen... Ő maga minden meggyőződés nélkül vette a leckéit, sohasem hitte, hogy menjen valamire a tanulással, aminthogy nem is ment soha semmire. A harisnyastoppolás mindig fontosabb volt...

Álmok és regények zsongtak heverő könyveiben: tán majd ha férjhez megy! S ez is álomterminusnak látszott: félénk kis csiga, szinte belenőtt a szülői házba, s hogy képzelhette volna az életet egy idegen férfival? De jött a Sors és Miska, s minden megoldódott; Miska a házhoz tartozott, s olyan volt, mint a testvérei. Ámor távolabb volt, mint valaha. A kis csiga alig mozdult ki hazulról; még piacra sem, mert minden termett otthon. Feszes viziteken elfogulva beszélt; gyér bálokon fölhevülve táncolt és hallgatag. Ha Miska nincs: lány marad, mint Jolán, a húga, aki minden kérőjének kosarat adott. Elképzelte néha, hogy szerelmes. Eltűnődött egy-egy arcon: hátha ez volna az? Ugyanakkor tudta, hogy csak játszik: akár a négyszögről képzelné azt, hogy kör. Az arc gyanútlan eltűnt, s Nellike utána sem nézett. Halványabbak voltak az álomképeknél. Idegenek.

Itt volt a valóság: anyja, testvérei, Miska. És a konyha, cseléd s a harisnyák. Ezenkívül? Még barátnői is feszesek, közönyösek...

S otthon csak munka, gond. Kivel beszélhetett volna egyébről? Anyjával? Oly kevéssé, mint cseléd úrnőjével.

Miskát úgy vette át, mint új felelősséget: új stoppolni való harisnyákat. Hizlalni fogja, szépen öltöztetni, megcsinosítja, mint az öccseit, ha hazajöttek. S így nőtt föl és ment férjhez Nellike, anélkül, hogy kihajtotta volna valaha szívéből ölelő indáit a kényes Bizalom. Nem is tudta, hogy az lehetséges; mint rableány járt idegen nyelvű gazdák között. Ó! Nem is tudta, hogy jelentős dolgokról beszélni lehet, nem látta példáját; s ha emberek közé ment, úgy tévelygett ezer elhallgatás, forma, pletyka, rang-gőg játékfalai közt, mint a Minósz-bikának vetett szűz a labirintusban.

A francia könyvek ott hevertek a ritkán fölnyitott zongorán, mozdulatlan tenyérrel takarta őket a lomha Halasztás. A Dictionnaire örökké hátráló Holnap kezében volt, ezer és más szép és valószínűtlen dologgal együtt, melyekre annyiszor sóhajtott rá a gondolat: Tán majd ha férjhez megy! Van ország, ahol minden ember franciául

beszél; így bizonnyal megvan az országa a többi szép és valószínűtlen dolognak is - de visz-e oda út kis csigák számára?

6

Miska a sóti törvényszékhez került. Az új pár költözködött.

Volt Döme bácsinak - a sóti Dömének - egy nagy, régi háza, amelynek ő csak az utcai keskeny frontját lakta; a ház L betű formán nyúlt be az udvarba; muskátli, rózsa, árvácska, petúnia nyíltak az ablakok előtt.

Az L betű hosszabb szárában kaptak fészket Sátordyék.

Hintáss Gyula ekkor már rég ügyvéd volt Sóton. Agilis és könnyű természetével ő adta ki a helyi lapot; élénk tolla, mely az "örök barátságról" írt panegiriszt hajdan, most tüzes vezércikkeket kanyarított és csípős szatírákat a Sót vidéki állapotokról. Igazi ügyvéd volt, mindenütt ott kellett neki lenni; mint valami lepke, nagy hűhóval röpködött ide-oda a városban.

Amint értesült Sátordyék megérkezéséről, fölkereste Miskát a hivatalban.

- Eljöttem. Meghívlak. Ó, bűn ó, gazság, ó, átka a Sorsnak: az én Miskám nője nekem idegen hölgy! Járja ez, lehet ez? Eljöttök! A feleségem vár: ők testvérek lesznek! Tudod, hogy rokonok? Rokonok a Döme bácsi révén: sógorságban vagyunk! Két kislányom is van: meglátod milyen csoda kislányom van! Barátom! Egymás mellett ültünk az iskolában; most egymás mellé ültetett az élet. Ők testvérek lesznek!

Minden regénynek titkos szereplője az ördög, s meglehet, hogy mikor Nelli férje karjába fogózva belépett Hintássék kapuján, a másik kezénél ez a titkos szereplő vezette, aki illemtudó s láthatatlan marad. Az ügyvéd annál láthatóbban sietett elébük, s mind a két kezét egyszerre nyújtotta:

- Szép asszony! Pompás asszony! Gratulálok a feleségedhez! - kiáltott nagy hangon, s Nelli, aki a gádorosi feszes vizitekhez szokott, riadtan nézett volna körül, ha rögtön le nem fogja a szemeit Erzsi, a Hintáss felesége, vad csókokkal, amilyeneket Miskától is csak ritkán kapott. A szemén csókolta és a nyakán, s Nellike kissé elvörösödve bontakozott ki, míg Hintáss titkos jelet váltott Miskával a két asszony felé:

- Ők testvérek lesznek!

- Ó, mennyire örülök, hogy ti jöttetek! - szólt Erzsi. - Ha tudnátok! Itt senki sincsen... senki a világon! Legalább irodalomról, művészetről beszélhetünk néha.

Nelli hiúsága örült ezen, de kissé rossz lelkiismerettel.

- Oly nehezen jut könyvhöz az ember! - szerénykedett.

- Ó, nekünk megvan az egész Jókai!

- Igazán? Nagyszerű!

S úgy érezte, hogy mától fogva mesék és kalandok birodalmában fog élni. Függöny lebbent, és egy kis tündér jelent meg, négyesztendős tündér, óriási kék lepkével a fején, ijesztően okos szemekkel, és bemutatkozott, mint egy felnőtt:

- Hintáss Gitta vagyok.

Egy icipici kéz nyúlt Nelli felé, s egy icipici ujjacskán egy icipici gyűrű.

- Nem mondtam? Csodagyerek! - s édes csillogások csöppentek a likőröspohárba.

A nap a sok Jókai aranyos hátain csúszott el; minden különösen derült és világos volt Nelli szemének. Az íróasztalon egy fehér szobrocska, egy meztelen birkózó szobra állt, mely kissé illetlennek tűnt fel előtte; csodálkozott, hogy tehették ezt a szobába?

- Curaçao - emelte a poharat Hintáss, s Nellinek eszébe jutottak az otthoni likőrök, melyeket maga Cenci néni gyártott. Hintáss az örök barátságról beszélt, s hangja csillogott, mint a likőr.

- Egymás mellé ültetett az Élet - ismételte. - Ügyvéd vagyok, barátom, te pedig bíró vagy. Kutya-macska? - nevetett. - Kutya-macska? De miért? Egy gazdánk: az Igazság. Te az állam embere vagy. Az én mitológiám főistene a függetlenség.

Miska ellentmondott. Előtte az Állam az Igazság gépje volt, melynek kerekévé lenni dicsőséges függés.

- Panama s nepotizmus! - intézte el Gyula, s széles gesztussal tért át az anyagiakra. - Az ügyvéd annyi jövedelmet teremthet magának, amennyit csak akar.

- Többre becsülöm a biztost a soknál. - felelte Miska szigorúan.

Közben Hintássné bevitte Nellit a szobájába, hogy egy fontos titkot megmutasson; a titok egy tárca volt, melyet ő maga írt az ura lapjába, beta álnév alatt.

- Beta az én nevem: Elizabeta; itt meg nézd: alugy, ez Gyulát jelent - magyarázta. - Kiváló szellem a Gyula! - És elmondta szerelmük és házasságuk egész történetét. Különös házasság volt, mert Gyula megkérte az első látásra; aztán kijárta a diszpenzációt, s néhány nap múlva férj-feleség voltak.

- De mit szólt a mamád? - csodálkozott Nelli.

- Nem kérdeztem - nevetett Hintássné; aztán váratlan interpellációval fordult Nellikéhez. - Mondd csak, nem vagy te féltékeny soha?

Nelli zavarba jött: hát illik ilyeneket tudakolni? Másutt azt kérdezték: "Mikor érkeztetek?" "Hogy tetszik nektek Sót?" "Hogy vagytok megelégedve a lakással?"

- Ó, én nagyon! - folytatta rögtön Erzsi. - Én nagyon-nagyon féltékeny vagyok! Gyula oly kiváló ember; és minden szép asszonynak udvarol. Neked is fog majd udvarolni.

- Persze, mindenesetre udvarolni fogok! - kiáltott át Gyula, aki véletlenül meghallotta az utolsó szavakat, s mindnyájan nevettek.

7

Nellike kábultan és izgalomban ért haza. A nagy fesztelenség bor gyanánt hatott rá; s éjjel, míg Miska nyugodtan hortyogott, többször megjelent fantáziájában a meztelen atléta, aki ott állt a Hintássék íróasztalán. A horkoló férj régi szereplője az ördög bohózatainak, s ki védekezhet e szerep elől? Az ördög egyelőre jó szándékokat súgott Nellikének: Hintássék oly tartalmas és művelt emberek! Olvasni, igen, olvasni fog sokat, és a franciát is megint előveszi! Szegény Nellike! Ki számíthatja ki a jószándékkal kövezett utakat? A Holnap örökké hátrál a Dictionnaire-rel; a harisnyák most is fontosabbak. S a horkoló férjet nappal az éhes férj váltja föl, biztos és beosztott fizetés börtönrácsaival. Tegye csak mindenki, amit hivatala s helyzete előír: a többiről az Állam gondoskodik.

Miska bölcs mérséklettel alkalmazkodott a környezetéhez: Horatius a méhesben ma már nem stílszerű. A könyv, melyben Macaulayról és Kantról is volt szó, odakerült az apjától örökölt deák könyvek mellé: tanulóesztendők emléke. A férfiú komoly vezércikket olvas, s a tarokkpártik társas lényhez illő észtornájával szórakozik. Nelli korán kelt, hogy elfogja a vásárra menő köcsögös asszonyokat; alkudott, pörölt a cseléddel; de ez az önállóság nem volt szenzáció: megszokta már az anyja portáján. Döme bácsi régi ügyvéd volt, de már csak néhány megyebeli nagyúr ügyeit intézte, s felek nem jártak a házba. Kevés dolog zavarta a csöndöt. Péntekenként egymást érték a koldusok nyivákoló miatyánkjaikkal, Zsón, a nagy vizsla, hűsölt a kapuban, Döme bácsi néha kijött nagy pipájával az árvácskás kertbe, szólítani a gazdasszonyát:

- Bábi!

Nyáron megjött Cenci néni, átutazóban Harkányfürdőbe, ahova a köszvénye vitte. A két öreg összeült a kerti padon, Cenci néni elválhatatlan botjával, Döme a házisipkában, melyet még megboldogult felesége hímzett, s versenyt szidták a mai

világot. Döme egyetlen fiára dörmögött, Ákosra, aki Magyaróváron hallgatta a gazdasági tudományokat, de szép, egészséges szín helyett, melyet ily pályán szerezni kellene, beesett mellel s karikás szemekkel jött legutóbb haza.

- Agyonlumpolja magát! - mondta Döme mérgesen, mert híreket kapott legutóbb is.

- Agyonlumpolja magát, szórja a pénzt, maga gigjén jár Bécsbe, balerinát tart, ki győzné azt?

Cenci rosszallva csóválta a fejét: neki is van egy haszontalan fia, csakhogy ő bizony nem látja el pénzzel: csináljon, amit tud!

- Kurrentáld, hogy nem fizeted az adósságait!

Döme védelmezte:

- Hadd mulasson, nem soká húzza már, benne a hektika anyjáról. A te Imréd egészséges legalább, mint a makk! Ha adós is az egzámeneivel; két vármegyében nincs jobb nótás, vadász nála!

Cenci botjával döfködte a földet: az még hamarébb rámegy! Az öregasszonyok csodálatos éleslátása dolgozott benne, Szibillák öröksége. A jövőbe látott. Szava hideg volt, mint a fátum: úgy kell! S a két öreg ott ült, élő fiaikat parentálva; míg köröttük egyre húzkodták, nyúzták, koptatták a rég nem tatarozott vén ház köveit, vakolatát e föld láthatatlan, de makacs erői. Nellit a pusztulás érzése lepte meg.

- Miért nem építtet a Döme bácsi? - kérdezte.

- Talán loptam a pénzt? - mordult föl az öreg, aki ezreket áldozott a fia tékozlásaira. Nelli nézte az omladozó falat. Gyermekére gondolt, kit szíve alatt vitt, s a titkos jövőre. A Dictionnaire benn hevert a szalonban, könnyelmű sorsok pusztuló lombját vitte a szél, s Nelli nézett utánuk, szegény karóhoz kötött ág, asszony, a holnapi ebéd örökös gondjával...

Így fülledt napok csöndje a kis élet elé, aki kihajtandó még a szomorú ágból biztos karójánál. De Hintássék e csöndbe betörtek olykor, mint egyetlen s biztos szenzáció. Nelli úgy vágyott néha a társaságukra, mint a levegőre; bár egzotikus levegő volt neki az övék: de már a lelke is kívánóssá vált, mint az ínye.

8

Miska csöndesen élt; nem ment senki után. De Gyula jött: s ő nem mutathatott ajtót. A vendéglátó Jupiter parancsolt; az ősi ösztön kötelességgé vált.

Gyula jött a zseniális ember igényével; újságot csinált, mozgalmakért buzgott; egyszer asztaltáncoltatásra hívta a hölgyeket. "Feltétlenül hiszem, hogy vannak titkos erők, amikről a mai tudomány nem is álmodik!" Miska különvált ilyenektől, mint olaj a víztől. De a vendéglátó Jupiter parancsolt. Gyula annyi melegséggel közeledett hozzá! Adós lett volna, ha nem viszonozza. Gyula vendég volt férfiúszívében, jószántából jött s kifogástalan férfivendég, s szívesen kellett látni s marasztalni, mint minden vendéget.

Így szegény Miska teljesen ki volt szolgáltatva a Gyula barátkozó szeszélyének, amely nem volt csekély: ürügy ürügyre, s megint együtt voltak; Gyula szolgálatokat tett, küldte a lapot, tüntetett a barátságával. Miska kényelmetlenül rázta a fejét: mint a derék eb, aki kötelességből ugrott be a vízbe. Gyula ügyvéd volta is feszélyezte. Nelli is valahol lelkének legmélyén az urával tartott. Ott, hol az ösztön titkos korallmunkája folyik, s makacs szigeteket emel, kétes védelmül a jövendő hajótöröttjének: mert erős az ár, és kemény a sziget! Nelli valami nem rendeset érzett Hintássékban; de ez tenger alatti érzés volt: soká lesz, mire kemény szigetként felüti majd fejét! Gyula oly kedves volt, néha bonbont hozott ajándékba, néha Erzsike jött virággal, hogy "a Gyula küldte!", és nevettek! Gyula tréfákat csinált, és Nellike örült, hogy mondhatja:

- Nagy gyerek maga, Gyula!

A tenger színén csillogott a napfény.

De voltak szomorú és különös órák is. Erzsi egyszer kétségbeesve jött, alig várta Miska távozását, nagy, kék szemében csillogott az elfojtott sírás, s hangja fölpityergett, amint egyedül maradtak:

- Színészek jöttek! Mindennap a színházba megyünk!

Nellike nevetett.

- Ó, hát oly nagy baj ez? Mindennap a színházba menni! Csodálatos bánataid vannak.

- Igen ám, de a Juli néni azt mondja, hogy a Gyula selyemruhát vett a primadonnának!

Juli néni elözvegyült rokon, akinek ajkain Ámor helyett egy másik bajszerző istennő lakozott; ezerfülű és ezerszájú szellem.

- Tudod mit, Erzsike? - mondta Nelli még mindig nevetve. - Úgy fogunk ki rajtuk, hogy ne hidd el!

- De mikor a Juli néni mondja!

Nevetett ő is könnyein keresztül, mert nem először esett már ilyesmi, s a Juli néni neve a komikum sóját csöppentette a tragédiába. Nellike félreértette a nevetést, összeölelkezett a barátnéjával, s az almáriumhoz szaladt selyemkendőt hozni, hogy letörölje az Erzsi könnyeit: csitította, mint megijedt gyereket, ha túl van már a bajon.

- Látod, látod, a Gyula nem is volna képes ilyesmire!

Erzsi szemei színházat játszottak, s ő belülről tapsolt szemeinek; vésztüzeket lobbantott, tengert mímelt, melyben egy vulkán süllyedt el:

- Ó, igen, ő képes!

S felnyúlt, mintegy titkos versengéstől hajtva, hogy a zsaluk s a nippek rezzentek a rozoga házban; a festett padló rezzent, mint a színpad deszkái, ha a diadalmas vetélytársnő lába dobog rajtuk:

- S még azt kívánja, hogy tapsoljak neki!

Nelli elámultan nézte a menádot; s szavak villámait reklamálta, tisztító tiltakozást, jelenetet.

- Nem merek én szólni! - visszhangzott az asszonyi jaj, ezúttal őszintén, mert szíve, mint hajszolt nyúlé, gyámoltalan, s ajkai hipnotizált némasággal csüggtek a könnyelmű férjen: ki volt ő, harcolni Erósz és Thalia ellen? S Nelli Gyulát látta, mint iszonyú keleti zsarnokot, válogatott kínzások hóhérát, kezére csavart asszonyi hajakkal, s megborzadt: nem, ez lehetetlen!

- Ő mindenre képes, ő megölte az anyját! - kiáltott Erzsi tragikusan, s felébredt, Nelli rémületére, a vajszívű, kövér molnárné regénye. A vajszívű, kövér molnárné szörnyethalt, mert azt olvasta az újságban, hogy a fia agyonlőtte magát, s nem sejtette, hogy ezt a hírt maga a tékozló fiú tette be a lapba, a kegyetlen Gyula, izgatni az apadozó pénzforrást, mely a molnárné fehér fiókja volt.

- Anyagyilkos Néró! - S Nelli eltűnődött, színeket illesztett: - Ha én ezt hinném, nem élhetnék vele egy hajlékban!

- Nem érted ezt, Nelli! - szólt Erzsi patetikusan, s hangja, mint a tüzes ecset, rajzolta betűit a szónak, melyet már annyian és annyi színben rajzoltak a feledékeny levegőbe:

- Mert szeretem!

9

Egy pohár jeges víz a vadászaton, s az anyai jóslat beteljesült: a szegény Imre lakója lett a csodálatos háznak, mely közös és családi, s mégsem lát civódást. Mint Gyula lapja írta: "nagyszerű ág tört le a magyarság fájáról", mely nagyszerű ágak s kevés gyümölcs fája. De mint lombokra lombok az erdőn - Homérosz régi hasonlata szerint

- tört utat egy síró lélek a Végtelenből, mint egy kiszakadt rügy, Nelli testének eleven kapuján.

Őszi nap sütött rézsút a hideg sekrestyébe, mikor Erzsi, kikövetelt jogon, ellentmondott a kis Imruska nevében az ördög incselkedésének, nem is gondolva meg e pillanatban, milyen hatalmas uralkodónak mond ellen. Hideg víz és latin szavak fogadták a csöppnyi jövevényt. Nelli fehér párnák közül sóhajtott az ismeretlen sorsra, reszketett fia gyenge életéért, halott bátyját látta álmaiban.

Cenci néni megjött és tipegett, agg Szibilla, egyforma közönnyel bölcsők s koporsók közt.

Két hét múlva már télre szállt az idő, s abban az esztendőben kemény tél lett; jégvirág futotta be az ablakokat, s semmit sem lehetett látni a szalma közé csavart kútból, a földnek borított puszta rózsatőkből, s a havas ágaikat megnyirbált fehér szárnyak módjára emelgető fákból. Nelli hintázta lihegő csöppségét, s Erzsiből fantasztikus álmok hajtottak ki, mint percnyi életű virágok: ha neki fia volna!

- Mi minden lehet egy fiúból: költő, nemzeti hős és államférfiú; vadászhat, és kártyán nyerhet százezreket; bejárhatja a vadak országait, és véres háborúkban arathat diadalt...

- Ó, Isten őrizz! - sikoltott az anyai aggodalom; de Erzsi folytatta a diadalmas felsorolást:

- Vagy tudós lenne, aki ellesné a repülés titkát a madaraktól, s szárnyakkal ajándékozná meg az emberiséget! Ó, ha a Gyula eszét egy fiú örökölné! - s lányára nézett, Giticára, aki egy képeskönyvvel bújt a meleg kályha mellé, onnan kémlelt okos, hideg tekintete a felnőttek felé, az óriási kék lepke alól.

- Többet fog a maga lánya tudni, mint egy fiú - mondta Gyula -, az egy csodagyerek! Gimnáziumba járatom; miért ne? Modern időket élünk: Virginiában van egy leány egyetemi tanár; egy svéd városban a polgármester: asszony.

Halk ámulások röpködtek Gyula körül, hogy még ezt is tudja, a naiv és régi estében. De Miska a családi életet féltette; csúf és pápaszemes nők jelentek meg fantáziájában. És Döme bácsi dörmögött, minden gyerek közös keresztapja:

- Lánynak a főzőkanál mellett van a helye!

Nelli a Dictionnaire-re gondolt, mely árvábban hevert, mint valaha. "Tán majd Imruska!" - leste szemének gyöngédsége a karjaiban mozgó kis életet. Nem, Imruskának nem szabad sokat vesződni, tanulni; s különben minek is az? Nem is az ő fajtájának való. Az apai Horatiust nemrég cipelte padlásra, Miska egyéb deák könyveivel: ahol az egerek a könyvtárosok. S szegény Imre bátyja jutott eszébe, aki inkább macska volt, mint egér: tigrisszemű, tigriskarmú, és semmi köze a könyvekhez. Míg ama jeges pohár víz ezt a remegő vadászizgalmat örökre lehűtötte.

- Micsoda hang ez? - kérdezte egyszerre Gyula. - Figyeljetek!

A plafon rengett, s az egész vén ház inogni rémlett a téli éjszaka csöndjében. Semmi! Egy szél talán. S Nelli gádorosi házukra gondolt, mely éppen úgy remeg és csikorog. Kísértetek járnak a vén házakban. A tigrisfaj hull, és a tigristanyák leomlanak. De áll az Állam friss, új palotája, melynek oly csábító lépcsői vannak, réz, ezüst és arany, mint a mesében. A réz, ezüst és arany a fizetéseket jelképezi; ezeken a lépcsőkön megy majd fölfelé az ő kisfia, mint az apja. Mint a béka létráján szép időben: drága kis béka üvegházikóban! Gyula a szabad pálya dicséretét zengte. Ó, nem, nem, csak maradjon benn az üvegházikóban!

Gyula úgy tűnt föl néha, mintha más fajból való lenne! Úgy tekintettek rá Nelliéknél, mint szárazföldi emberek a kalandos hajósra. Neki mindent meg lehetett bocsátani, mint ahogy Erzsi is mindent megbocsátott neki; de kaland volt ez a megbocsátás, kalandja a téli szobának, ahol annyi szó folyt, ily csöndes és hosszú estéken, a Gyuláék nagy pazarlásáról és kissé cigányos háztartásukról.

10

Szent Györgyre Gyula odaköltözött családjával a Sátordyék tőszomszédságába. A Döme bácsi házának kertjéből át lehetett látni az ő kertjük bús tamariszkjára, s a Hintássék jegenyeakácának hosszú, egyenes árnyéka gyakran esett a kútra, melyből a Nelli cselédje öntözte az árvácskákat.

Attól fogva még többet voltak együtt. Gyula úgy vélte, hogy az új lakás sokkal alkalmasabb ügyvédi reprezentálásra, mint a régi, s vendégeket hozott, gyakran váratlanul, naiv férji zsarnokságában nem gondolva meg, mily zavarba ejti evvel feleségének csekély háziasszonyi talentumát. Erzsi ilyenkor Nellihez szaladt át tanácsért. A két asszony együtt járt mindenütt, szinte megszokták elválhatatlannak tudni őket: Rákhel és Lia, Márta és Mária.

Miska albíró lett. Gyula jött nagy hangon gratulálni, míg Döme bácsi Imruskát ringatta térdein: "Hap, hap, hap, - Eb lesz pap. - Egyszer voltam: kicsaptak!"

A kis béka a ranglétra helyett egyelőre egy másik létrán ment fölfelé, melynek fokait kilók és centiméterek jelezték.

- Kis katona! - mondták. De Döme bácsi méregbe jött ezen:

- Tán osztrák katona!

S hosszú viták póráza szakadt el. A Jog istennője tapsolt e vitáknak. Állítsd hegytetőre Árpád unokáját: mit fog látni onnan? Jogtárgyakat és jogalanyokat.

Döme bácsinak közjogi esze volt, Miskának magánjogi. Döme közjogi okulárén nézte a tyúkpört is. Sátordy bíró úr ellenkezőleg: a két haza házasságában sem látott egyebet, mint "két magánjogi fél 67-ben megújított s jogérvényes szerződését, mely egyoldalúlag föl nem bontható." Átkozott szerződés, vélte Döme bácsi, gyengeség okmánya!

- Deák nem bízott a nemzet erejében!

És kiröpítette hangja sasmadarát. Deák a haza bölcse; esze és karaktere előtt ő kalapot emel. De megbocsáthatatlan bűnnek hirdette, túlzott bizalmatlanságból föladni a nemzet jogait...

Új nyár és új tél jött, s Imruskát már körülvitte egyszer ez a nagy golyó a Nap körül; de a vita még mindig ugyanazon a ponton állott, mint azelőtt. Miska a jogrendre hivatkozott, melyet Deák helyreállított, az Államra, melyet megteremtett. S újra és újra felszállt a sasmadár.

- Azt hiszitek, az állam örökké tart! De ha föltámad Észak förgetege: hova lesztek akkor az államotokkal? Ha majd eljő a nemzetek ítéletnapja, és Ausztria, ez a mesterkélt alkotmány, széthullik: ti romjai alá fogtok temetkezni, mert hozzákötöttétek magatokat.

Sátordy elismerte, hogy az állam nem örök alkotás, de úgy vélte, nem kell a jövő rémeit idéznünk, hanem bölcs mérséklettel a jelen viszonyaihoz alkalmazkodnunk. Nelli titkos rémülettel hallotta ezeket a beszélgetéseket: minden, ami szilárd volt előtte, az Állam maga, amelyből éltek, megingott, s véres háborúk fenyegették apró fiának életét. De megnyugtatta magát: mindezt a férfiak maguk sem vették túlságosan komolyan: a jelen rendje örökkévalónak látszott. Döme bácsi azonban dohogott: "bölcs mérséklet" és "alkalmazkodás"? Elvtelenség és korrupció, nevezd csak így, öcsém! S feltűnt a fukar és vigyorgó öreg, fekete keretes pápaszemével, lengő, fehér kísértet-szakállával: Tisza Kálmán! Ő kaput tárt minden erkölcstelenségnek a Párt és az Állam érdekében.

- Mit bánja a molnár, ha szennyes víz hajtja is kerekét? - mondott Miska higgadtsága anatémát a délibábokra. De régi idők lobogó ideálizmusa lázadt az öregúrban. Rossz

nem lehet a jónak eszköze. Nemzet, mely e bűnös jezsuitizmust szentesíti, érett a pusztulásra!

- Pedig szennyes a világ, Döme bácsi - mondta Hintáss Gyula -, s csak az boldogul, aki a szennyben úszni tud! - S a józanság szolid deszkájáról a cinizmus csillanó mélységébe ugrott, öntelt habokat feccsentve a naiv öreg szemeibe. - Aki célhoz akar érni, nem nézi az Erkölcs kételyeit.

S már buggyant a korholás a pipás fogak közül:

- Machiavellisták vagytok mindannyian!

De ez az est - és annyi más est még - a Gyula estje lett. Machiavellista! Úgy van! Machiavelli nagy ember volt! S a reneszánsz olaszát idézte, tőrrel és méreggel, brávót, sicariust. Vén bíborosokról beszélt, s vérfertőző ifjú hercegekről, akik ölni mertek a nagy célokért. Csillogó szeme hangsúlyozta szavainak gonoszságát: igen, igen, még ölni is szabad! A petróleumlámpa elmerült e szemekben, s a szobát már csak ők világították. Fekete szeme volt. Asszonyi borzongások remegtek a levegőben: ez a politika! ez az élet! De Miskából föltört a bírói óvás: ölni nem szabad, semmiféle célért!

- Önvédelemből sem?

- Ha nyakadon a kés.

- S ha a haza nyakán? Tán nem lehet nagyobb kincsem az életnél? S tegyük föl, hogy ez forog veszélyben: valami, amiért az életedet százszor is odaadnád! Vagy a szerelmed! - S vörös hold kelt föl, egy romantikus szó, s Jókai országa egészen közel jött, szerelemmel, ragyogó és ördögi hősökkel. Micsoda végtelen sok minden lehet a világon, s milyen kicsi ez a szoba! Milyen kicsi egész Magyarország! Mintha egész Magyarország itt volna a petróleumlámpa fénykörében, csöpp, meghitt zug az ismeretlen, idegen nyelvű és sötét világban! Szél jött, s a Döme bácsi öreg háza rengett. Nellike világoskék szalagot fűzött az Imruska ingébe. Künn a Tél uralkodott, keményre fagyott és szigorú mezők, egyhangú hó és jég, egészen az orosz rónákig.

11

Az ördög hálója láthatatlan és erős, mint a póké. Ki gondolta volna, hogy ezt a hálót Nellinek az ördög az Erzsi ruháiból szövi, melyeket Gyula a Schapringer és Fiai cégnél rendelt meg a feleségének, pontos utasításokkal látva el a kereskedőt. Ezekben a ruhákban nem lett volna semmi különös, s a legszigorúbb sóti szem sem találhatott volna rajtuk kivetnivalót: ha nem lettek volna pontosan színben, szövetben, szabásban a Nelli ruháiról lemásolva.

Oly ötlet egyébiránt, amely ellen nehéz lett volna tiltakozni. Barátnők, akik majdnem testvérek már, miért ne járhatnának egyforma köntösben, mint a testvérek? Mégis ennek a gyöngéd gondolatnak valahogy senki sem örült. Valami kényelmetlen érzés volt a levegőben. Miska szigorúan és rosszallólag hallgatott. Döme bácsi csóválta a fejét. Erzsi kisírt szemmel került elő, de nem szólt semmit: összecsókolta barátnőjét, s úgy tett, mint aki boldog, hogy olyan ruhában járhat, mint Nellike.

Gyula nem látszott semmit észrevenni.

Szegény Erzsire akkortájt rossz hónapok jártak. Gyula reprezentálni kezdett, nagy házat vitt. Az ügyvédéknél egymást érték a vendégségek, kocsik álltak meg a zöld kapu előtt, a hűs szobában nagy kártyapártik folytak, s a feketekávé finom, egzotikus gőze terjengett ebéd után. Erzsi sokat sírt titokban, mert sohasem voltak egyedül, és Gyula reá alig nézett: de neki kellett mindenről gondoskodni és a pénzzel számolni, mely megfoghatatlan módon olvadt el az ügyvéd házában. Erzsi sokszor szaladt át kétségbeesve Nelliékhez, s kölcsönkért ezt vagy azt: bevallva, hogy egy krajcár sincs otthon, s Gyulával nem lehet beszélni: ő más világban élt. Erzsi félt tőle, félt minden szótól, mert hátha egyszer igazán és végleg összevesznek, s mi lesz akkor vele? Istenem! Mi lesz akkor vele?

S olyan végtelenül magányosnak érezte magát, hogy valósággal könyörgött Nellinek: Ne hagyj el, Nellikém! Néha megijedt a vendégektől, s Nellinek segíteni kellett; máskor csodálatosmód félt Gyulával egyedül maradni, s idegesen tartóztatta barátnéját késő estig. Gyula kedves volt, amíg együtt voltak, s kiállhatatlanul szeszélyes lett, mihelyt egyedül maradtak.

Nelli sajnálta is, de a szórakozásra is mindig jobban vágyott, mert ő is nagyon magányosnak érezte magát. Miska kártyázott és politizált: oly távol volt tőle! Imruska már-már nagy fiú volt, s tudott nélküle is lenni. Már az udvarban játszott, mint a hajós, aki a nyílt tengerre vitorláz ki, s anyja az ablak mögül követte szemével. Nelli nyugodtan hagyta fiacskáját egy öreg dada felügyelete alatt, aki mint egy különös nemtő, tenger csillaga, őrködött a kis Kolumbus merész felfedező útjai fölött, melyek egyelőre az utcai lakásrész ajtajáig nyúltak, ahol Zsón, a Döme bácsi nagy, sárga vizslája - mint egy méltóságos, nyugodt tengeristen - fehér, csillagos bajszával, lomha és úri mozdulataival, nagy tiszteletet keltett maga körül...

Nelli hagyta magát vitetni Hintássékkal. Egy nem nehezebb szó volt ajakának, mint gyenge báránynak a fogvicsorítás; lábai szelíden követték a hívást, mint a zene szavát ama görög Múzsa: Terpszikhoré. Terpszikhoré, azaz táncban gyönyörködő: melyik asszonyra ne illenék ez a név? Erzsiék mindenütt ott voltak, és Nelli is velük. Miska még örült ennek, mert Nelli, mint a gyöngy, melyet soká fiókban hevertet a szigorú úrnő, egyre vesztette arca meleg színét. Az orvos több társaságot ajánlt. S itt lévén újra a tél, gyakran ragyogott ez a halvány szem gyöngy szép, fiatal arcok egész gyöngysorában: Nelli finom arca. Vagy kipirulva, az Erzsié mellett, csengős,

négylovas szánkóban. A Wintersberg báró szánkáztatta őket, aki legnagyobb gavallér volt Sóton.

Mulatság volt elég, romantikus bálok és disznótorok, melyeken még a régi megyei élet pompája lángolt föl. Gyula pedig vitte az asszonyokat: nagy örömmel vitte, s legendákat beszélt a sikereikről. De árnyék les minden siker mögött, s ki van úgy öltözve, hogy meztelenséget ne kiálthasson rá az ezerszemű és ezerszájú szellem? Juli néni őszintén furcsállta a Rákhel és Lia egyforma köntöseit és Gőzsy Pepi, az egész város Gőzsy Pepije, valami belső bengáli fény mellett, melyet az indiai Bacchus palackjai adtak, így kiáltott egyszer:

- Jön a Hintáss Gyula a két feleségével!

Ezek a szavak bizonnyal nem jutottak Nelli füleibe, de légkörük valahogy mégis megrezgette finom idegzetét. Erzsi azonban, mint komplikált tragika, ki átérzi komor szerepét, s titkon mégis örül a sikernek: nem kerülte bánatával az emberek szemeit, egy beta jelzésű vers a Gyula lapjában sok találgatásra adott alkalmat abban az időben. Így álltak a dolgok, midőn e lappangó izgalmakat pillanatra elfedte egy másik izgalom, mely szintén beletartozik a családi krónikába.

Nelli szeme a fény és tánc között sokszor tévedt egy szép termetű, sötét hajú fiatalemberre, aki, mintha romja volna önmagának, mély csontgödrökből, de még mohóan nézte a hölgyeket, soványságán lötyögött a ruha, bár nem változott hajdani eleganciája; hosszú köhögések tiltották le percekre finom mosolygását, s botjára támaszkodva, meghajoltan ment át a száz szál gyertyás csillár alatt. Ákos volt, a Döme bácsi fia, aki most fürdőről fürdőre járt a tüdejével, mert semmi pénzt sem sajnált rá az apja. Most megérkezett Gleichenbergbe utaztában; s nem tudott ellenállni a vágynak, hogy fel ne keresse régi diadalai helyeit, mielőtt továbbmenne.

Sohasem ment tovább. Ágynak esett, vért hányt; s egy délután, bár egészen elgyengülten és titokban, magara szedte ruháit, és kocsit rendelt. A kaszinóba hajtatott, nagy borravalót adott a kocsisnak, s sokáig kibicelt Wintersberg báró mögött egy hazárd játszmánál. Mire hazajött, úgy kellett kivenni a kocsiból; Nelli is átszaladt, friss ágyat vetni föl: de már levetkezni se volt ideje; úgy, ahogy volt, leborult az ágyra, s piros vére végigfolyt a hófehér párnán, mint bor az abroszon.

12

Fekete posztó a rozoga házon, s az okos Gitta a kapu előtt, könyvvel a kezében, nagy, felnőtthöz illő szemeivel a halál pompáját bámulva az óriási kék lepke alól: oly kép, mely a Sors gnómjait idézi. Halálos szüret s jeges pohár víz a vadászaton s most ez a harmadik - s Nelli rémülten kérdezte: mi lesz az ő fiából? Elkapja-e őt is a család iszonyú és lassú vihara; vagy odaköti magát, mint az apja, jókor egy biztos karóhoz?

S Gyula paradoxonokat lobbantott elébe:

- Nem tudom, hogy melyiket kívánjam? Szent a derék és hosszú életű nyugalom: de ó! elégni fiatalon, az élet nagyszerű tüzeiben! - S Petőfi versét kezdette szavalni. Nelli valami cinkos érzéssel hallgatta, s szinte szégyellte magát helyette, mert színésziesen hangzottak a szavak. Milyen könnyedén beszél nagy sorsokról! Mintha csak fölvett szerepekről szólna! S rokonarcok villantak elébe, Imre, Ákos... leküzdhetetlen tragikumú életükkel... egy-egy halálos gép, melynek előbb-utóbb robbanni kell. Húgok alázatossága rebbent benne bátyja emlékére: vad volt és erőszakos, mint egy természeti tünemény! Zsarnok volt, mint ő rabnő: fajta és sors szerint. S eszébe jutott a különös érzés, amellyel hajdan gyermekét hordozta: mintha egy sorsot hordana ölében, valami szegény, érző óraművet - és nem is életet. Milyen más faj Gyula: aki okoskodik, tud, beszél, válogat...

A fekete posztókat leszedték, s a kis sors visszakapta felfedezései óceánját: s új barátot is nyert Döme bácsi személyében. Döme bácsi fia halála után egy utolsó mozdulattal lerázta negóciumait: az ügyvédséggel fölhagyott, a kamarával töröltette magát, egy banknak volt igazgatósági tagja, hetes minden második hónapban, fekete vászonsipkában a rács mögött, megvonni párszor intelligens, öreg névbetűit, nagy kacskaringóját. Semmi egyéb dolga a világon. A fekete vászonsipka rövid epizódjait a megboldogult feleségétől stikkelt háziföveg hosszú korszakai váltották föl. Ezalatt nem ment sehova, vadászfegyvere tétlen függött légynyomos posztján, dörmögött az egész világra, a kormányra, Bábira, Gyulára, és csak Imruskával barátkozott. Imruska állandó vendége lett a Döme bácsi belső szobájának, amely csodálatos múzeum s utcai ablakával egyben színház is volt.

Nelli gyakran hiába kereste fiacskáját a meghitt szögletben. A kis utas új világrészt fedezett fel. Amint keresztülmerészkedett a Kert óceánján - hol bokrok és fák titkos sötétjéből váratlan fölröppenő madarak s különös dongású méhek ijesztettek -, s átosont a félelmes cerberus Zsón mellett: egy sokkal szelídebb birodalom tárult elébe. A kert szép volt, de kevéssé megnyugtató. A kertben nem voltak szigorú és kemény vonalak, mint a szobában; ott minden valahogy elomló s bizonytalan: a szél lengette a fákat, a plafonon mozogtak a felhők, a földön néha egy-egy béka ugrott föl, a szőnyeget mozgó és borzolódó fű pótolta. Az embernek hol itt, hol amott piszkos lett a keze, s szaladt be anyikához megmosdatni.

A kertet néha zápor öntötte el, úgyhogy átmenni se lehetett rajta. Iszonyú vizek hulltak a plafonról, az út csúnyán nedves lett. Mérges darazsak lestek és szúnyogok, akik jól összecsíphettek.

Mihelyt a Döme bácsi lakásrészének hűvös lépcsőházába jutott be az ember, semmi ilyen alkalmatlanságnak többet nyoma se volt. A fenyegető méhdongás és értelmetlen madárhangok helyett egy kedves és jól ismert keresztapai szó fogadott; ez a szó kicsit furcsa hangzású volt, s a felnőttek bolondosnak találhatják; de Döme

bácsi komoly érzéssel tudta mondani, s Imruska is komolyan méltányolta; így hangzott:

- Bombóresz!

S Nelli elnézte a család hárfájának két legszélső húrját, mily könnyű összhangot adnak együtt: a vén és a gyerek. Imruska senkivel sem tudott úgy társalogni, mint Döme bácsival. Ott voltak a Hintáss gyerekek: Gitta és a kis, cserfes Noémi. De ezekkel távolról sem lehetett oly bizalmasan beszélgetni. Ők nagyon is okos, fölényes és csúfolódó lények; noha jóval kisebbek, mint Döme bácsi. Előttük Imruska tiszteletteljes zavart érzett. Döme bácsival soha.

A Döme bácsi lakásrésze emeletes volt, de az emelet üresen állt, a megboldogult Ákos szobája volt ott s más csupasz helyiségek, melyekben érlelni való körte és szilva hevert hosszú asztalokon. A tizennyolc falépcső, ami az emeletre vezetett, kitűnő tornatér volt; a közepén egy barnára festett, sima, gömbölyű faoszlop állt, amely az emeletet tartotta: abba megkapaszkodva forogni lehetett vagy a lépcső oldalsíkján lecsúszkálni; az emeleti részt faragott karfa kerítette, abba fogózva jó mulatság lett volna lógázni, hintázni, hogyha a kis, félénk fiúcska egyelőre nem inkább csak fantáziában élvezné ki ezt a mulatságot. A nagy falon, az ügyvédi iroda ajtaja mellett, óriási mappa van kiakasztva, amelynek különös kerekségű színes foltja már korán a gyermek agyába festődött: a foghíjszerű csorbával fenn a közepén, és a terpedt halfarkkal lenn balról. Keresztül-kasul értelmetlen ábrák és vonalak futották be, és Döme bácsi megmagyarázta Imruskának, hogy körül az az erős, barna szín árnyék hegyet jelent, olyanokat, amilyent láthat Imruska a kertből a háztető fölött, és még nagyobb a háznál, és abban különbözik a felhőtől, hogy mindig ott marad, míg amazok szállnak és változnak; a kék vonalak pedig nagy vizeket, nagyobbakat, mint ez az egész kert. Imruska tág szemeket meresztett a fehér szakállú öreg bűvészre, aki azokba, mint az indus varázsló egyetlen vízcseppbe, egy egész nagy világ képét varázsolta. S nagy ragyogással ragyogott e világban a

Magyarország

neve, mert ez az a nagy darab föld, amit a csodálatos ábra ábrázolt, s ezért Döme bácsi hajdan puskával csatázott az ellenségek ellen, akiket Imruska valami rettenetes, szoknyás és szárnyas lényeknek képzelt, egy kép nyomán, amely János vitéz csatáját ábrázolta a boszorkányokkal.

Később, amint nagyobb lett Imruska, megtudta azt is, hogy Döme bácsi szabadsághős, ezek az ellenségek az osztrákok, és hogy minden bajnak a legfőbb oka az, hogy Magyarország csak színleg független állam, valójában legázolt tartomány! Döme bácsi sokat szónokolt Imruskának már ekkor is, de a kisfiú éppoly kevéssé keresett a szavakban értelmet, mint az ugató vagy vonító hangokban, melyekkel a Zsón kutya szokta örömét vagy bánatát kifejezni.

Egyet azonban egész világosan megértett Imruska. És ez az volt, hogy van valahol valami - maga sem tudta, hol van az, és mi az? -, ami fontosabb minden egyébnél, amiért veszedelmet, csatát, fájdalmat kiállnak a komoly felnőttek is. Megértette, hogy az élet küzdelem valami nagy Jóért, amit folytonosan veszély fenyeget; helyesebben: ami nem is a miénk még, és ami majdnem olyan, mintha biztos lenne, hogy sohasem is lehet a miénk... Talán valaha régen a miénk volt, az ősi dicsőség korszakában. Ezért kell harcolni titkos és idegen lényekkel, akikről nem tudjuk, kik; akik körülöttünk vannak, és szétfolynak előlünk, mint a felhők. És hogy mi az a nagy Cél, amiért ezekkel küzdeni érdemes: azt a felnőttek bizonyára tudják, és Imruska is meg fogja tudni, mire nagy lesz.

Imruskával lassan ment az idő, nagyon-nagyon lassan. De ezek a hosszú évek rövidek lettek az emlékezetben, mint egyenes út a perspektívában: életünk szomorú perspektívája ez. Napok következtek, melyek útját szegték e sima éveknek; s a történet itt kiárad, mint a tó. Csakhogy ez már más lapra tartozik.

NAPOK EGYIK NAP 1

Az utcán hevert egy erszény. A nagy napban hevert, szemben a patakkal, épp ahol a Hintássék háza volt: a zöldre mázolt, bús fakapu előtt. Mintha egy béka ülne ott a gyalogjáró kövén. A kis utca itt a patak után ment, mindaddig, míg a patak egy hirtelen kanyarulattal elibe nem feküdt, és kényszerítette átvágni egy széles kőhídon, melynek téglákból rakott alacsony korlátját vakmerő és csintalan gyerekek lába koptatta gödrösre. A házak válla fölött tömzsi, barokk torony bámult ide nagy vaksi óraszemeivel.

Utcán heverő erszény nem mindennapi dolog. A nagy kapu is azon bámult, a torony is. A nap szinte kacagott: hol vagytok, emberek? Sehol se volt ember; délutáni csöndességben nyújtózott az utca.

Az erszény - régi, kopottas bőrjószág - lapulva várta a járókelőket. Ki veszthette el? Ki fogja megtalálni? Ilyen régi erszényben néha sok pénz rejlik. Talán egy boldog vásáros lovainak ára, talán évekig takarított összegecske a takaréktárból. Szerencse istenasszony az útra fújta ezt a sűrített örömet; betegek vannak, akiknek régen kéne ez a pénz orvosra, kereskedők, akiket kirántana a csődből; szegény fiatalok, akiknek életük álmát valósítaná meg.

Az erszény várt; minden várt; messze a Bartina hegy három kőkeresztjével rajzolódott az égbe; folyt a nap, mint a tej.

Végre megjelent egy ember. Jött az utca végén, lassan ballagott, begombolt ködmönnel, s mintha elmerült volna gondolataiba, a nagy kőhídon át, s egyenesen lába elé nézve. Egyszerre meghőkölt, mint aki nekibotlik valaminek: előtte feküdt az erszény.

Felemelte fejét, körülnézett óvatosan. A messze utcán egy lélek se látszott.

Hirtelen elhatározással lehajolt, és az erszény után nyúlt. Talán átsuhant agyán mindaz, amit a lelet esetleg jelenthetett neki; hosszú időnek tetszett a pillanat, míg ujja a talált erszényhez ér.

A pillanatok a végtelenig aprózódtak, s a rés egyre kisebbedett az ujj s a kincs között: mint egy lassan csukódó szájnak a nyílása. És már-már elérte...

De ekkor váratlan dolog történt.

Az erszény megrendült, ugrott egyet, mintha valósággal béka lett volna, tovacsúszott a kövön, és hirtelen eltűnt a nagy, zöld rácsos fakapu alatt, azon a kis résen, ahol a macskák és kölyökkutyák szoktak ki- s bejárni.

A ködmönös bácsi ijedten rántotta vissza kezét, utána meredt egy percre a kincsnek, amerre keskeny, söprött nyoma maradt a poron, hogy ne lehessen álomnak gondolni; aztán újra körülnézett (borzasztóan szégyenlette volna, ha valaki látja); végül egy tompát káromkodott:

- Az Isten verje meg! - köpött egyet, és megindult megint az úton, behúzva a fejét, mint aki záporban jár, s vissza se nézve a harsány gyerekkacagásra, mely egyszerre fölbugyborgott utána, a nagy, zöld kapu mögül, a szomszéd ház halk zsalui mögül, a falak bús fehérsége mögül, mely az imént még oly kihaltnak látszott.

Kapuzsalu robbant, szaladó és nevető izgalom, egész gyereksereg, s Gitta, kis sátán, nevetés nélkül a nevetők között, mint józan vezető, bukkant ki a kertből, s Döme bácsi ablakából pedig az odaállított csöpp őr, Imruska, dugta ki a fejét.

- Miért rántottad már el? - duzzadt Gitta ajkán a türelmetlen feddés, míg Noémi nyelve pergett, mint a túlfűtött masinaszelep.

- Láttad? Hogy körülnézett! Nagyszerű volt! Így megnyekkent, így ni! mikor visszahúztuk.

- Tegyék vissza! Tegyék vissza! - könyörgött a szomszéd fiú, míg Noémi erőszakosan és izgatottan akarta kikapni Gitta kezéből az erszényt:

- Add ide! Majd én visszateszem.

- Hagyj engem! - szólt Gitta megvető arckifejezéssel, mint egy hideg lady, és egy hosszú spagátot igazgatott a kezében, amin a bugyelláris csüngött.

- Pszt! Pszt! Jönnek - adott jelt Imruska, lelkiismeretes kis őr, a zsaluk mögül.

- Huss! - egy pillanat alatt elcsöndesült minden. Egy komoly, idősebb úrinő közelgett a lejtős utca távlatában. Az erszény megint ott feküdt a kövön, minden csöndes volt újra, egy pillanatra még kirobbant Gitta a kapu mögül, gondosan elálcázta a zsineget a porban, aztán jött a néni. Lilásbarna, sötét selyemruhában volt, fölül buggyos ujjal (amilyent ebben az időben viseltek); nagyon méltóságosan járt, szemmel láthatólag vizitbe ment valahova. Mikor az erszényt meglátta, megállott, előrehajlott a felső teste, nyeles lornyont illesztett a szemére, és nagyon szigorúan nézett.

A gyerekek visszafojtott lélegzettel figyelték a kapu mögött.

A legtermészetesebb mozdulattal, mintha csak valami elejtett tárgyat akarna fölvenni, ami az imént csúszott ki kezéből: úgy hajolt az úrnő az erszény után. De az erszény az utolsó pillanatban kiugrott keze alól, s az úrnő kesztyűs tenyere letottyant a porba - a selyemruhás úrnő letenyerelt a porba, mint egy önkéntelen bohóc, az elfojtott gyermekvihogások kórusában. Különös kis moralitás volt ez, a kisvárosi utca heggyel és patakkal díszletes színpadán, óriás színpadon az apró és pórul járt pénzvágy, elegáns nő képében, s négykézláb, hasa alatt ijedten himbálva rövid zsinóron a gyöngyházas lornyon.

Az úrnő távolodott, félhangos méltatlankodások haraghabjai közt, s a gyermekek fölényes istenkék, kiknek ártatlan zsinegjén rángott ez a szimbolikus komédia, újra meglapultak a zöld kapu mögött. És akkor jött az Ifjú, a szegény joggyakornok, akit egy pillanatra kézen fog ez a történet, hogy majd leejtse megint - egészen hamar - a névtelen sötétbe. Az utcán újra ott hevert az erszény.

2

Szegény, de jól nevelt fiú - mert bár apja nem több, mint iktató egy távoli városkában, de anyja sifonjában volt még némi fehérnemű kivarrott koronával -, Laci, Kováts Laci, kissé mélán úszkált e sóti utcák híg naptócsáiban, mint idegen és félszeg halacska. Nyakkendőjén és cipőjén tűnődött, hogy vajon egészen kifogástalanok-e, mert hölgyek közé ment: Hintáss ügyvédékhez; közben nem szűnt meg figyelni a szembejövőket, nehogy egy köszönést elmulasszon, ami mégis kellemetlen. Bár az utcán senki sem volt, ő azért úgy érezte, mintha nyilvánosság előtt járna: egyre húzogatta a kabátját, vigyázott, hogy elegánsan fogja kezében a kesztyűjét s a kurta és vastag sétapálcát, s könnyedén és rugalmasan emelgesse lábát. Tip-top, s szinte kihangzottak léptei zajából - mint egy diszkrét óra ketyegése - a vers ütemei, amit

kabátja belső zsebébe rejtve vitt Hintáss ügyvéd elé (mert ő szerkesztette a Sótvidéki Közlöny-t).

Obligát leánykép, de kissé elmosódva úszkált a felhők közt; ám égetőbb álmok, a Mammon álmai (mert szegény díjtalannak nehéz, ha nincs valami hazulról), pénz, pénz és dicsőség, talán egy egész nyomtatott verseskönyv s vidám, bohém élet, mint a Hintásséknál - settenkedtek benne. Ha pénze lesz, lapot indít, mint az ügyvéd; addig azonban a Kölcsön nyitott tenyereiből kell kikapnia a tízforintosokat, hogy szégyenkezés nélkül foghassa meg Wintersberg báró kártyán kopott kezét. Ha szórhatná a pénzt, mint a báró! - És már érezte az előkelő gesztust a karjában, látta a kidobott ezreseket, nem a kártyaasztalon, hanem a nemzet asztalán, az irodalom, a művészet asztalán... S meg sem látta a gúnyerszényt a kövön. Aranyport szitált szemébe a délutáni nap; hintórobogás zendült egyszerre távolból, mint a Jövő Dicsőség hintajának zaja; s a Hintássék nagy, reményszín kapuja, mint diadalív kanyarodott gépies léptei elé. Hopp, rándult a zsinór, egy erszény ütődött a szórakozott lábhoz. Kapott volna már ijedten utána: de ijedten kapott a kalapjához is, mert a hintó két gyönyörű hölggyel és egy vadászruhás úrral a kisülésen, hopp, mögéje gurult, s megállt a kapu előtt, melyen az erszény, mint varázslat suhant be, magával söpörve egy leejtett kesztyűt; a hintó hölgyei kacagtak, a vadászruhás úr könnyedén ugrott le, Laci, szegény, dadogta a kezitcsókolom-ot.

- Szervusz, kedvesem! - szólt a vadászruhás úr. Wintersberg báró személyesen, s Laci az irigység gyáva szemét nyitotta rá, amint kiemelte a szép Sátordynét a kocsiból, mint egy virágot a virágkosárból.

Ó! Ha neki annyi pénze lenne, ő is ilyen bátor mozdulattal... S mélyen elpirult, mert hátha látták azt a másfajta mozdulatát: ahogyan a futó erszény után kapott!

S mintha a Sors játszana szégyenével, Döme, az öreg Döme lépett ki a kocsizörgésre, hangsúlyt és fontosságot adni zsémbjével a gyerekcsínynek.

- Bombóresz! - zengett a furcsa, öblös szó, s vihogó gyerekfejek keménykedtek kövér bácsiujjak barackjai alatt.

- Á, a kedves Döme bácsi! - nyúltak előre a bárói kezek, s már lökték be a kaput a szép asszonyok elé, majd beleütődve a szegény Laciba, ki nem tudta hamarjában, jobbra vagy balra álljon-e félre az útból?

- Hohó, szép asszonyok kocsisa! -- kiáltott Döme bácsi, de megint a gyerekekre nézve, megpattogott szavának ostora:

- Hát ti mit csináltok?

- Hopp, János, a kocsin maradt a cukkedli, a gyerekeknek való - és a kocsis már kotorászott az ülés mögött.

- Bombóresz: cukkedli? Hát egy kis kunkorított macskagumi nem kéne? - dongott a Döme bácsi vaskos zsémbje, míg Laci pirulva szedte fel kesztyűjét, a gyerekek kissé szeppenve dugdosták az erszényt összebonyolódott zsinórán, csak a kis lady, az egy Gitta dugta fel büszkén az orrocskáját.

- Játszottunk - mondta, s el-elfúló vihogásokkal pislogott a szegény Lacira, aki olyan mulatságos zavarban kapott az erszény után.

Döme bácsi kissé értetlen nézte a jelenetet, de a beavatkozás szüksége türelmetlenkedett öreg torkában. Tisztelet az idősebbek iránt: ez a társadalom alapja! Ki látta azt, derék úriembereknek útját állani kamasz tréfával?

- Derék ember elől térj ki, Emberséggel köszönj neki! Nem tudod a Hármas Kis Tükörből?

- Nem - vonta fel Gitta kicsi vállát; mély lenézéssel az ósdi könyv iránt. Erzsi belekarolt a barátnőjébe. Sűrű orgonabokrok legyeztek elibük, s Hintáss ügyvéd jött a rózsalugas felől, bárót fogadni és szép asszonyokat, s kinyújtott karja s mosolyának fénye elért a sötét Lacihoz is.

- Szervusz, Laci pajtás!

- Üdvözlöm a mi kedves bohémünket! - kiáltott a báró, amint az alacsony, de táncteremnek sem kicsi szobában, a kertre tárt dupla ajtó előtt, illő reverenciával csókolta meg a hazahozott háziasszony kezét: - Szívből sajnálom, asszonyom, hogy az ura ily szeretetre méltó, így minekünk kevés remény marad.

Hintássné szomorú mosollyal nyugtázta a galántériát, és férjére nézett. Kézcsók és kézcsók között van különbség, s az amit Gyula nyomott e pillanatban a Nelli kacsójának erecskéire, nem hasonlított a bárói reverenciához. Erzsi szemének hőmérője magas fokot jelzett, s Kováts Laci szégyene áthevült, mint mocsár a napon.

- Nincs itt Miska? - rebbent zavart kérdés Nelli ajakáról. Arca kigyulladt, halántékán még a kocsikázás szele... miért van hát ő itt? Akarata ellen jött a többiek után. Most úgy érezte, otthon kellene lenni Miskánál. De már leültették.

- Sohse aggódjon Miskáért, majd idetalál az! Tudja ő már, hol kell magát keresni - és Gyula már Döme bácsira mosolygott, aki becsoszogott hosszú pipájával a vendégek után, dörmögve, haragosan: te ugyan jól neveled a lányodat, Gyula!

- Kell is nekem az ilyen keresztlány!

- Meg van az nevelve, Döme bácsi - szólt Gyula fölényesen, s ujja közt szivar szállt a báró szájába. - Manap önállóságra nevelünk, s a gyermek maga eszeli ki játékait; a játék az élet próbája, igazi tanulmány, s minek beleszólni? Tanulmány, táplálék a természet dolga; a gyermek okosabb, mint a felnőttek; a fejlődés tudja, mi kell neki.

- S ügyvédek ős dialektikája mozzant benne: micsoda érv lesz a Gitta játéka bizonyos szabadabb jogi felfogások mellett! Mindenki lehajol a talált kincs után. Érdekes játék az!

- Szellemes játék s egészen eredeti - reszketett a Kováts Laci hangja (kamaszkezében elvetélt pofonok bizsegtek), mert súlyos néha a társadalmi simaság szerepe. De Döme bácsi köszönte az ily szellemességet: már megbocsáss, öcsém!

- Mi lesz a nemzettel, hol a felnőttek kapzsi ösztöne gyermekek játékául szolgál?... - Laci arca vérbe borult a "kapzsi ösztön" szóra; könnyű az öregnek! Háza van! Az ő nagyapja sem hajolt le egy rongyos erszényért! De Döme szónokolt: - Ily nemzetből kivesz a tisztelet, ily nevelés cinizmusra nevel...

Mondja, hogy Bombóresz! - sivított közbe a kis Noémi, csakugyan nem nagy tisztelettel. Ám Gyula Gittát reklamálta, engesztelésül verset mondani; egy kicsi fenomén!

- Nem csoda, hisz apja-anyja művész - zengett a báró bókja.

- Hazafias verset a Döme bácsinak!

- Nem, apa, nem szavalok - szólt a kis lady komolyan és bizonyos megvetéssel, mellyel a művész szokta sújtani az impresszáriót. Impresszáriók ős fegyvere ígérgetni, de ezúttal a kis gőg hajthatatlan maradt: cukor nem kell, meséskönyv van elég. Felvonódtak a báró pillái, dühös mozdulatot tett a pipaszár a bácsi kezében.

- Hagyja már szegénykét - mondta volna Nelli, de Gyulára nézve, megrezdült benne az előbbi szó: "Miska tudja, hol kell őt keresni." Laci a könyvespolcot, a félelmes papírkosarat s az Izsó Búsuló juhászának középnagyságú mását nézte a naiv áhítat nagyítóüvegén. Néha Nellit nézte. Nelli úgy ült ott, mint fogoly állatka, a menekülés tehetetlen ösztönével.

Gyula tovább beszélt. Ki állítja meg az apát, aki délibábokat villogtat gyermeke szemébe? Gyula nem respektált időt és alkalmat; képes volt Champagne kelyheit ígérni a makacs csöppségnek.

- Pezsgőt, durrogós bort! - Gitta ismerte már az édes és hangos palackok varázsát.

- De Gyula, ilyenkor? - riadt fel a szegény háziasszony. - Kávét adok...

Ó, pezsgőt, kávéhoz! Gitta szája biggyedt, Laci szemei tágra nyíltak, de Gyula embere volt az ötleteinek.

- Jó a jó akármikor! Csak filiszter köti magát a szokáshoz: ugye, Laci pajtás? - rezzentette meg váratlan aposztrofálás a szerény fiatalemberkét, kinek zsebében még ott zizegett a vers. - Akkor iszom pezsgőt, mikor kedvem jön rá.

- Úgy van! Éljen a bohémség! - A báró gondolt, amit gondolt, de jó fiús hüvelykujja csattant; s már bújtak elő kis pezsgőspoharak, sohse használt, régi üvegholmi, de azért törött is volt köztük, az is ott állt a glédában. Majd tárgyalás kezdődött, ropogós keszkenőt kötözött a cseléd, míg asszonya óvatosan rágta szájába a Salamonnak- mondandókat; lévén Salamon a városka legúribb üzlete, Ceres és Hébé bőségszaruja, kissé megerőltetett bőségszaru Hintássékra nézve, mely néha csak erősebb szívásokra adta ki cseppjeit a legjobb szívókról gyakran megfeledkező bohémnek. A legjobb szívók tudniillik a Pénz arany- és ezüstfogai, melyeket az ügyvéd könnyen és könnyelműen elhullatott.

- Ördög látta; sampányert inni fényes nappal! Itt hagylak benneteket! - korholt a Döme bácsi örök dohogása, már künt az udvaron. - Én ezt nem nézhetem! Ruináljátok magatokat! hát csak tessék! - S ment már, öreg, de még súlyos talpakkal, vissza a kerten át a maga házába. A ház mélyebbre vetette árnyékát maga elé. Késő délután volt. A gyerekek megint összeverődtek a kapu körül, bogozgatva a hosszú spagátot; egy, kettő - és az erszény újra kint hevert a kövön.

- Pszt! A Rozi jön! A Rozi! - hussogott kötelességtudóan Imruska, s újra meglapultak a zöld farács mögött. Az utcán jött a cseléd a ropogós kendőben, hóna alatt szorongatva a pezsgősüvegeket.

3

Laci az ébenszínűre fényezett könyvespolc előtt állt. Az Osztrák-Magyar Monarchia írásban és képben című mű egyik kötetét lapozta, ahol ősmagyar mondák voltak illusztrálva. Egy táltos a tűz fölé tartott egy gyermeket. A meztelen apróság hadonászott, körül misztikusan kavargott a füst. Egy másik képen hableány vetkezte halruháját a királyfi előtt; Laci zavartan fordított tovább a meztelen rajzról.

- Ezt nézd, Laci pajtás!... - Album, minőt utazók szoktak emlékül megvenni - nyúlt feléje a Hintáss kezeiben. Velence ringott, holdas lagúna, az első oldalon méla gondolás suhant el boltos márványhíd macskaháta alatt.

- Ez érdekes, hogy így eveznek: állva - magyarázta Hintáss az ott járt ember fölényével. Tisztelet gyúlt Laci szemeiben; s a nők törékeny ujjai alatt is elakadtak a rézkapcsos, plüsstáblás, arcképalbum kartonlapjai: "Ó, Velence!"

- Boldog ember, maga ott járhatott! - Fürtök és finom nyak ívének hulláma csapott a könyv fölé, szelíd szemekben tükröződött a képzelt lagúna. A szép Sátordyné megreszketett, mint egy halvány rózsa, ha szegény kertjéből meglátja a holdat.

- Nincs is szebb - mondta az ügyvéd -, mint egy holdas éj Velencében, ahol a természet és művészet csodái egyesülnek. - Gyönyörű hangja volt, amilyent a nők

szeretnek hallani, s tudott beszélni, mint afféle fiskális. - A természet és művészet csodái! - S egy esetről beszélt, amikor holdas este két négert látott birkózni a Riván. Szava kiáradt a Valóság medréből, s a regény édességével öntötte el a lelkeket. Érdekes ember volt, bohém. Még a feleségének is imponált, aki pedig tudta, hogy hazudni szokott. Gyula író volt, s ajkát - mint Borzsák tiszteletes tósztban mondta múltkor - múzsa csókja érte. A földi asszonynak hízelgett az égi vetélytárs. Maga is írónő volt, meg tudta érteni a Kitalálás csábításait.

Laci térdein azonban reszketett a fölnyitott Album, s úgy ült ott, tengereket és Palazzókat ringatva ölében, füle mellett a szép Sátordyné szőke fürteinek csiklandó csobogása... S még a pezsgőspohárra is vigyázni kellett: ki ne dőljön! Az ügyvéd azonban beszélt, s fordított a könyvben: vén bolthajtás tűnt föl, kis olasz lány kenyeret majszolva, ferde torony, vitorlás csónakok és füstölgő Vezúv. És villák és kutak, ciprus és pínia, várak a hegytetőkön, olajfaerdők, furcsa, keskeny utcák... Ó, nem törődni semmivel, csak menni, menni s végigálmodni e tarka planéta álmait!... S zárak és kulcsok, egy derék férj arca, Sátordy bíró úré, s egy kabátzsebben zizegő vers ríme, villogtak a könyv fölé hajolt fiatal fejekben, az asszonyéban s a joggyakornokéban.

Nelli arca égett, minden szemben ugyanazt olvasta: "Miska tudja, hol kell őt keresni!" Anyjára gondolt, ki épp ott volt Sóton: gyámoltalan, kislányos gondolat! Kinek panaszkodjon? Ki előtt mentse magát? Ki viszi el innét? Utazni nagy dolog, rengetegbe kerül... S így ültek ott apró szégyeneik s titkos zavarok közt. Fölöttük Hintáss irigyelt, világlátott szemei ragyogtak, istennőtől csókolt ajka magyarázott.

Gitta, rátarti kis művésznő, s akit elfeledtek, visszalopózva a pajkos társak közül, komoly és szinte féltékeny, kritikusi szemmel követte az apai ajkat. Ki imponál a saját vérének? Gondolod-e vajon, szerelmes férj, utódért lihegő, hogy bírádat löki vágyad a jövőbe, s gyermeked szemei gyarlóságaid lámpásai lesznek? Hideg a gyermekszem, s Gitta apró okosságának tükrében mily komédiás színjátékká torzult e felnőttek "Ó, Itáliá"-ja!

- Itália, lazaróni, krampampuli, makaróni - összegezte a báró vidám felkiáltójellel az ő saját kis Itáliáját, s megérkezvén immár Sátordy úr is, a szép asszony férje, kártyás tréfával sürgette az urakat komolyabb munkára: - Gyerünk, amiből élünk!

Olümposzi felhők ültek Miska arcán; mert ki szereti, délutáni sziesztából kelve, édes asszony helyett szigorú anyós szavait hallani? S ez volt Miska sorsa, amint - kabátot váltva, jól nevelt férj - készült Hintássékhoz, a késő feleségért; tudván csakugyan, hol kell őt keresni.

- Mit csinál Nelli mindig azoknál a Hintásséknál? - kérdezte Cenci néni. - Asszonynak otthon a helye. - S Miskának minden férfifölényére szüksége volt, kivillogtatni Olümposzát a felhők közül, amint a bárót üdvözölte:

- No, megkocsikáztattad a feleségemet?

A báró ujjai epedtek a kártyák simasága után: de más következett. A Vezúv teteje sem elég magas hely, hogy a jogtárgyak s jogalanyok ködbe boruljanak oly éles jogi szem előtt, mint a Gyuláé volt. Csak Miska kellett, s régi vita robbant fiskálisszívéből, diadalmas szavak:

- Mit szól ehhez Beccaria? Nyisd fel a füledet, barátom! Várlak már, és elhagyom érted Itáliát: a kérdés megoldva! Fellebbezhetetlen! Gordiusi csomó! Egy kísérlet, barátom: a gyerekjáték mint experimentum! A jog mint kísérleti tudomány, barátom!

Miska nem értette, micsoda galimatias ez? Jogi kérdéseket kísérlettel megoldani! S Gyula katedrára ült: egy tudós Cicero:

- Mert ez a jogi kérdés nem tisztán csak jogi. Minden jogi kérdésben egy pszichológiai kérdés lappang. Lélektani kísérlet: ott fekszik az erszény...

Nellire nézett, s Nellinek megint az a különös érzése volt, hogy neki beszél, s mindenki látja, hogy neki beszél... Versengés volt ez, melyben Miska alul maradt, mert az ő magyar bölcsessége nem ismerte a tudós szavakat. Ezek a szavak Laci szemében tükröztek csillogón, mindaddig, míg az erszény nevére elvörösödve, megint az albumot nyitotta ki.

- Ott fekszik az erszény, s jönnek a járókelők. Ismeritek a mesét: "Ragadj, hattyú!" Király, kéményseprő, fehér ruhás hölgy és kövér tanácsúr, kéz kézben összefonódva, válogatás nélkül, a legmulatságosabb farsangi lánc... Ragadj, hattyú! Mindenféle ember jár az utcán. Mármost, kérdem én, van-e köztük egy is, aki le nem hajol az erszény után? Nincs, barátom, egy sincs. Ez az emberi természet.

Miska vállat vont:

- Az emberi természet romlott, s azért van a törvény, hogy korlátok közt tartsa.

- Hozz törvényt a kutyának, hogy ne nyúljon a csonthoz! Mit tehet a törvény? Megmondja a kísérlet, barátom: itt az erszény (a földre mutatott), és itt jön a törvény embere (és játszani kezdte a jelenetet). Megtörtént, barátom!

Miska tiltakozott: kicsoda az a "törvény embere"?

- Akárki. Keresd a törvényszéken. Szegény emberek vagyunk mindannyian. Keresd ebben a szobában.

Laci hajának szelíd búzája alatt hirtelen pipacsok nyíltak ki. Alattomos tekintettel lesett föl egy pompeji utcából. Miska a bírói méltóság szobrává merevedett; mert van-e más védelem sanda gyanúk ellen? Akárki? Aki véletlen arra jön...

- Kérlek szépen, bíró úr, véletlenül... én jöttem arra... - ugrott ki hirtelen Laci hangja, mint ijedt kis ürge, a beállott csöndből.

- S aztán? - vetett árnyat a puritán szemöldök. - Megláttad az erszényt?

- Én, kérlek, bíró úr...

Miska jogérzete, mint túl finom mérleg, egy porszemet jelzett.

- Reflexmozgás, barátom, reflexmozgás! - kiáltott az ügyvéd. - Senki sem védekezhet a saját reflexmozgásai ellen. Ez már az emberi természet mélyében van... Atavizmus... Annyi nemzedéken keresztül beidegzett mozdulatok... - De Laci hebegett, mint tetten ért diák.

- Én, kérlek, bíró úr... én csak... én kétségtelenül visszaszolgáltattam volna jogos tulajdonosának...

A porszem leröpült a mérlegről, mert Miska szíve nem ismert kétkedést: ám Gyula diadalmi zászlóként lobogtatta meg a kicsikart eredményt, alkalmazva most már a büntetőesetre, mely foglalkoztatta prókátori eszét.

- Ösztönök, barátom, és nem is tudsz róluk! Mondjuk, hogy vasrács a civilizáció - tebenned! Csötönyi Ferkóban talán csak faketrec. És micsoda ősi, vad tigris, oroszlán, róka, párduc, sakál nem töri át a rácsot, ha szöges bottal hajtja a szerelem!

4

Ó, szerelem, te vörös holdvilág! Ó, szerelem, akiért még ölni is szabad! Miska türelmetlen vonta a vállát, Erzsi távozott tüntetőleg, királynői gondokkal, tragikus háziasszony, Nelli megrezzent, mint a madár, ha a szél feléje csapja a kereplő hangját. Különös szó! Csak könyvek lapjairól villant eddig felé; s most mégis, mintha őt érintette volna, neki szólt, holott Ámor távol volt őtőle. Ide minden fontos dolog csak frázissá gyengülve hatott elő, s a szerelem neve úgy hangzott, mint a hazáé: egy szó, mely semmit és mindent jelentett. Gyula olyan ellenszenves tudott néha lenni... Nagyhangú és tekintet nélküli... Szeméből parazsak estek a Nelli szemébe...

Ámor a szabad hegyen rázta kereplőjét, és megriadtak az éhes madarak. Lopott pénzről volt szó... A szabad hegyen parasztlányok és -legények kapáltak, akiket Miska már, nem jutván része az apai földből, csak mint vádlottakat és tanúkat ismert.

Lopott pénz és selyemkendő jól illik a falusi Vénuszhoz, és Gyula valóságos népszínműi hangulatba esett, amint az esetet elbeszélte. A gazda pénze künn maradt a pulpituson, s a legény elvitte, drága kendőt venni a vásáron, mert ő is valaki! Amit

az ember talál, az az övé. Az Isten rakta elébe, hogy gőgös szeretőjének megmutassa: ki ő!

- De ami legkülönösebb és igazán tragikus... No, erre verseket kellene mondani; hogy is van az a Heine-vers, Laci pajtás?

- Melyik? - Laci, mint nyugtalan kakas hegyezte taréját, a Heine neve elég lévén, hogy a valóság szégyenéből a költészet birodalmába csattantsa át idegzetét, ahol vigasztaló diadalt remélt. - Melyik vers, szerkesztő úr? - és a "saját" verse ketyegett föl megint szíve fölött.

- Sie stand am Fenster und lachte... Amelyikben a rossz lányról van szó, akiért bűnbe esett a kedvese, s aki aztán kinevette, mikor akasztani vitték... - S Gyula az örök asszonyit aposztrofálta, a mosolygó bestiát, aki szíveinken tipor, és akit, ó, jaj! mindnyájan imádunk...

"Régi történet, és mindig új marad..."

- Ez is Heine - sietett Kováts Laci elárulni irodalmi járatosságát -, gyönyörű költemény! - De Miska, mint derék lovag, sans peur et sans reproche,[2] ingerülten s még kissé viszkető lándzsával, síkraszállt a nemért, melyhez anyja és neje tartozott. Ő az örök asszonyit másképp fogja föl. A szívtelenséget nem glorifikálja, a romlottságot nem ülteti trónra.

- Van ilyen asszony is; de az igazi nő ideálja a szeretet. Szeretni, habár méltatlant is: nemes hivatás, áldott pihenő szigorú életünkben! - S Miska elátkozta a szép s álmos macskát, bársonyba vont körmét, hitvány természetét, mely mindig új gazdát nyal. Házi barátaink örök antagonizmusában ő a hű Eb pártján volt, aki koldusgyalázatba is kész követni urát. A felelősség az erős férfié: a nőnek egy a kötelessége: szívet adni szívért, szeretni azt, aki őt szereti, aki őmiatta bűnbe, bajbajutott. És, ó, különös ellenmondás! Miska, a szigorú bíró, vérré vált Becsület, megvetésének sarkával érintette a nőt, aki a szerelmes orgazdaság "büntetendő cselekménye" helyett a polgárilag feddhetetlen, de mint mondani szokták, széttépett szívektől véres fogú kacagást választotta.

- Ki kellene nyitni az ajtót - mondta Nelli, mert a késő délután nem tudta már megtölteni erőtlen fényével a falusiasan szűk ablakokon az óriás szobát. Kit nem tesz melankolikussá, ha az árnyék, e kellemetlen vendég, előbátorkodik a sarokból, s melléje ül? Az árnyékok az ördög öccsei, s ő pokoli felsége hálóját teregetik... Nelli eltűnődött a különös tényen, ami ez volt: Miska is leborul a romantikus Bálvány előtt! Laci azonban ugrott, szolgálatkész apród, kitárni az ajtót a fényes udvarra.

- Ó, köszönöm! - szólt Nelli. - De hisz nekem már úgyis menni kell! - És a vacsorára gondolt, a mindennapi és gépi életre, melyen túl számára csak egyetlenegy szó

létezett, alig több, mint egy szó: a romantikus bálvány neve, amely előtt Miska is leborult... Micsoda valóság lehet e szó mögött?

A nyitott ajtón át látszott az udvar, melyre ráfeküdt már a ház árnyéka; de túl, a Döme bácsi háza még napban ragyogott. A lugasban Erzsi hosszú asztalt teríttetett, s jött már a vendégeket marasztani, mert van csirke a ketrecben, s keserves az egyedül maradás. A súlyos damasztabrosz idefehérlett a lombok közül...

- Szó sincs róla, barátom, szó sincs hazamenetelről - villogtatta fel Gyula a vacsora utáni skíz és pagát körmök közt táncoló fantomjait. Miska az anyósára hivatkozott, s Erzsi junói paranccsal küldte volna már a tarka kendős íriszt, Cenci nénit is átidézni a rögtönzött muriba.

- Hagyd, édesem - ellenkezett Nelli. - Magam megyek inkább; úgyis át kell még mennem egyet-mást elintézni...

- Dehogy hagyom magát: még megszökik! - s Gyula fejére széles karimájú kalap ugrott, s kész cicerone állt ott, szép asszony cicerónéja alkonyi kerten át.

Bólintott künn az öreg tamariszk, a hold már fönn settenkedett a késő délutáni égen, és titkos szellő járt, mintha most keverné valami falusi tündér a készülő nyárest levegőjét, ezt a csodálatos hatású varázsitalt. A jegenyeakác, mint egy ciprus, hajlongott.

- Itália! - kiáltott Hintáss Gyula, s mutatta a ciprust, tamariszkot. A szép asszony mély lélegzetet vett, s önkéntelen megállt; könnyű és zavart lett egyszerre a lelke, mint a léghajó, melyből váratlan kidobják a terhet: meginogva szökkent a Hold felé.

- Lássa, most úgy képzelem - szólt Gyula -, hogy maga a Donna, én pedig valami kóbor s nem egészen tisztességes lovag; tudja mit? megszöktetem! hagyjuk itt Miskát, jó?

Tréfának volt mondva, de Nelli nem tudott rá felelni; rózsaszín torkában ijedt szavak akadoztak, mint csengős bárányok a kerítés körül; a pezsgő melege verte halántékát, s egyszerre, minden ok nélkül, a holnapi lekvárfőzésre gondolt, mintha egészen komoly dolog volna, amit Gyula mondott, s csak a lekvárfőzés állana útjában.

A kapunál voltak, s Gyula előreeresztette a karcsú és finom alakot; bolondos bókokkal, melyek csak tőle teltek ki; de ki vette komolyan a Gyula bókjait?

- Mint egy földre szállt holdsugár, aki a feleségem ruhájába öltözött; nem fél, hogy összetévesztem Erzsivel?

Hirtelen előugrott, és bajszos száját a nyakához értette:

- Összetévesztettem - nevetett.

Nelli összerezzent. A kút füze bólintott elébük. Ez már a Döme bácsi udvara volt, s amint hirtelen hátranéztek, meg is látták az öreget az utcai lakásrész előtt az ajtó sötét négyszögében, gyertyával és pléddel, különös jelenés! A konyhából asszonyi dorgálás hallatszott, fukar szemrehányások egy lusta cselédhez.

- Itt vagyunk, Cenci néni! - kiáltott be Gyula.

Nelli elővette zsebkendőjét, s lopva megtörölte nyakát, ahol az ügyvéd bajsza érte.

5

Ez volt pedig a Szerelem kora Magyarországon, a frázissá vált és Jókaiból tanult szerelemé: mert ugyan mi érdekes lehetett volna egyéb az életben? Döme bácsi, más idők tanúja, túl már a szerelmen, csak unalmat talált sötét szobájában. Ama más idők

- melyeket a történelem nagy időknek is mond - nagyobb szórakozásokat ismertek; de eszméik unt ereklyékké váltak, mint régi fegyverek, melyekre többé semmi szükség; hisz minden rendben: haza és szabadság! Mi adhatott még mámort e Szilárdság között? Döme fia, Ákos s Cenci fia, Imre, levonták a konzekvenciát. De ez romantikus konzekvencia volt: önállóbb lelkeké s dúsabb erszényeké. Másoknak csak paródia jutott a mámorból: Salamontól hozatott butéliák s regényekből másolt holdvilágos elragadtatások. Döme azonban, különb kor tanúja, tétlen és dohogva üldögélt elsötétített zsalui mögött, s ki-kijött folyton az udvarajtóba, akármilyen okból. Délután egyre az esőt jósolta:

- Ma estére megjön. - (De az eső nem jött.) Most pedig, hogy ült az öreg kanapén, és időnként a nádszék felé nyúlt, hol a borosüveg és pohara várták domborulataikhoz idomult tenyerét; egyszerre váratlan könnyűség éreztette izmaival, hogy az üveg üres: ami, pláne így vacsora felé már, nagyobb expedíció alkalma volt. Fölkelt, s vállára fektette nagy plédjét (mert a pincébe készült), majd gyertyát keresett. Vén ezüsttartóba dugta be a gyertyát, melyre még a felesége, szegény Stanci horgolt vastag pamutkráglit, s meggyújtotta. Kemény, vén léptei a hátsó udvar tégláin kopogtak, a gyertya vörösen pislogott még világos égben, nagy kulcsok, sötét üveg s szürke bádogtölcsér voltak a pléd alatt. Bort hozni: ezt oly kevéssé bízta volna másra, mint költő rímeit.

Ó, az édes, dohos, hűs, nyári pinceszag!

És még a bor síkos ízével torkában (mert fölszaladt egy korty a lopóból) látta az öregúr a tréfás alkonyi jelenetet: donna s cicerone, bolond bajusz és gyenge, csiklandós nyak, dramatis personae, s Cenci néni hangja és a holdvilág, zárójel közt, az instrukciókban; banális némajáték! Hazug hold és henye Szerelem!

- Ez a svihák Gyula! - csóválta ősz fejét Döme bácsi, féltőbb szeretettel szorítva hóna alá a tele üveget. Mit látott és mit nem? - Húgomasszony gavallérja! - mondta, és: - Haszontalanok! - szegény Ákos is előtte volt újra, az örök kísértet a tékozló fiú, aki balerinák után szaladt tőle Bécsbe. - Ezek a mai gyerekek! - Apai zsörtölődések meggyűlt szellemei törtek föl az öregúr lelkében. Ez az egész világ tékozló, pajkos és meggondolatlan gyerekekből állott.

Húgomasszony itt hagyja a házat egész délutánra; nem cseng át finom hangja az árvácskák fölött, nem jelenik meg sugár alakja az udvar végében... Miska pedig a 67- es újságot olvassa, bölcs férj s megfontolt politikus: de más volt a bölcsesség ama más időkben! Nem lesz ebből az országból már semmi.

Nelli közben ment már vissza Gyulával Gyuláékhoz, szótlan s akaratlan, mintegy megbénulva az ügyvédi bajusz érintésétől (mint némely bogarak csápjuk érintésével megbénítják egymást). Cenci is velük ment, prókátori persuasióra, s csakugyan ez lévén legokosabb; ám a gyerekek nem akaróztak abbahagyni a játékot: Cenci bölcsessége nem törődött velük. Nelli pedig nem tudott törődni semmivel. Döme már visszaért szobájába. Gondosan letette az üveget az asztalra, megtörölgette, és töltött magának. Aztán leült megint kinyújtott lábbal a kanapéra, és elővette a maga újságját, egy nagy függetlenségi lepedőt. De nem derítette föl honfiúi szívét, amit ott olvasott.

- Semmi sem lesz ebből az országból - dörmögte. - Minden kiváló embere odaadja magát a hatalomnak.

Összedugta kezét, és behunyta szemeit. Haragos hullámok környezték öreg lelkét, mikor egyszerre egy egész más hullám csapott feléje - mint fürge csónak ezüst uszálya zord tengerhabokon -, csengő nevetés, gyereknevetés a szomszéd szobából. Imruska még kora délután bekéredzett oda - mint máskor is gyakran -, mert mindenféle csodadolgok voltak a Döme bácsi belső szobájában, amikkel el lehetett játszani: egy egész nagy pipagyűjtemény, fából faragott láncok, amiket szabadsághősök készítettek a tömlöcben, egy lapos vadászpohár és szarukürt, különböző tréfás markolatú sétapálcák, nagyszerű agancsok és egy kagyló, amiben a tenger zúgása hallatszott. Egész délutánokat ült itt a fiúcska, csöndesen babrálva, mint kis tudós a múzeumban. De illik-e csöndes tudóshoz e kacagó interferencia, zavarva öreg barátja hullámait? Döme benyitott, s Imruskát különös pozitúrában találta: majdnem kifordulva az ablakon.

- Bombóresz! Levisz az ördög! - Döme feledte már-már a tiszteletlen játékot, mely künn az utcán folyt, s most agg dühe haszontalanságának új példája meredt elébe. Agancsok és kagylók, pipák s láncok helyett a kis tudós az Embert vizsgálta: veszedelmes és frivol tanulmány! Térdestül a deszkán, épp kicsapta a zsalut, nevető kis kém és hálás publikum, ki tudja, hányadik felvonására az Erszény komédiájának. S fél testtel már maga is a színen: leste valamely önkéntelen Aktor dicstelen távozását: bár az Aktor ezúttal nem mozdult, lévén épp a híres Juli néni;

következményekkel terhes véletlenség! Tisztes öreg néni, és vihogó, vásott gyerekkórus: Elizeus medvéit idézte a szcéna, s Döme bácsi már uszította is a medvéket, melyek úgyis majd kitörtek lelke vén ketrecéből. Fogatlan és jámbor mackók különben, még inkább a dörmögő fajtából: komolyságot szögezve a vihogók ellen, mert vásott, durva csíny nem illik magyarhoz: a hazának komoly polgárokra van szüksége.

- Hol az a légycsapó?

S mint Nesztor hajdan a szónoki bottal, úgy állt Döme bácsi a légycsapóval, szavainak honfizáporát ismét a pöttön fiúra zúdítva: mert leigázott ország gyermekének legzsengébb években kell megtanulnia a haza szent nevét s e szent névhez illő komolysággal élni: Magyarország pedig leigázott ország. De ám minden a példaadástól függ; és minden ország támasza, talpköve a tiszta erkölcs... Az öreg lélek fájdalommal telt el, csak pezsgőt, tékozlást, holdvilágos udvarlásokat s megalkuvó bölcsességet látva e szerencsétlen földön, melyet legjobb fiai maguk adtak az idegen hatalom kezébe. A haza lelkiismerete kialszik...

Hopp! Zsón, a sárga vizsla, ugrott föl a hangos beszédre alvó vackáról, lihegve, szökdösve, csahogva. S a kisfiú, régi hallgatójuk, törpe Démosz két nagy rétor között, egyformán nem értve szavaikat, fontos érdeklődéssel fordult mindkettejük izgalmára, mint egy különös természeti tüneményre.

6

Pórul járt Xantippék nyelvét ki köti meg? Szégyen és zavar zsinórján rángathatod az egész világot; Juli nénit nem hozod zavarba. Oly színész ő, aki beleszól a komédiába, mint Mefisztó hajdan az Isten komédiájába: örök gáncs szelleme. Juli néni Erzsi nagynénje volt, bizonyos pallosjoggal az Erzsi gyerekei fölött; rajta nem fogott az Erszény szégyene. Még neki állt föllebb. Szavainak fogaskerekével csapott a Döme bácsi kemény mondatai közé; s indukálva, mint áram áramot, váratlan vádak derengtek ki. Öregek értik egymást; másképp beszélnek egymás közt, mint fiatalokkal; szavaik különös hálót fonnak, amilyenben sok madár vergődött már. Juli néni álnokul Imruskát sajnálta, akiért épp jött a tarka kendős Írisz Hintásséktól: "Vacsorázni!"

- Úgy, hát az anyuska Hintásséknál van; ugye ott, aranyom? No, kicsi gyémántom, átviszlek én hozzá! Mindig ott van, ugye? Szegény Erzsi! - fordult vissza az ablakhoz Döme bácsi felé. - S az a gazember még kényszeríti, hogy egyforma ruhában járjanak. - Juli néni a pallosjogot kiterjesztette az apára is. - Mindenre képes az! Primadonnát öltöztet; tudnék én beszélni! No, gyere, aranyom, ne csináljunk itt fenszterpromenádot! Eredj, te is az apád lánya vagy! - intette le Gitta gúnyos ajkát, s tüntetően kézen fogva Imruskát, ment be a zöld kapun.

Imruskának az az érzése volt, ami minden este, mikor vacsorázni és ágyba szólították: "Én még nem játszottam eleget!" Bőre kicsit utálta a Juli néni kövér kezét, mint minden idegen bőrt, kivéve azt, ami anyi arcán és api tenyerén van. Felsőbb hatalmak vonszolják ide-oda szegény kisgyereket, s Juli néni kellemetlen és idegen hatalom volt, aki őt "aranyomnak" s anyit "anyuskának" szólította. Ma egész délután a nagyokat tanulmányozta, idegen hatalmakat, furcsa, gépies, fontoskodó és félelmesen komikus mozdulataikkal, amint kapkodtak az Erszény után... Gitta tudta a titkaikat, a nagy, hideg és csodásan okos Gitta; de őtőle nem merte kérdezni, s nem merte elárulni, hogy ő nem tudja... Döme bácsitól kérdezhette volna, de az meg sem értette volna a kérdést...

Közben a Hintássék nagy szobája egészen besötétedvén, a társaság a kertbe vonult ki. Amint Gyula távozott Nellivel, egyszerre a lelkekre szakadt a sötétség: senkinek sem volt mondanivalója. Erzsi úgy nézett utánuk, mint leszállt nap után. Látnia kellett őket, kínlódva, fájdalmas pózban, de látnia kellett! Mihelyt nem látta, bizonytalan s védtelen lett. Az alacsony plafon szinte kontyáig ereszkedett, s a behajlott üvegajtó faváza börtönrácsnak tűnt fel... csupa gúny, mögötte rózsa, hold, tamariszk. Ó, ha férfinak születhetett volna! Künn várt a terített asztal, székeket cipeltek ki az udvarba.

- Majd én segítek - ugrott Kováts Laci, alig lesve már ő is Hintáss Gyulát, szép asszony lovagját és hatalmas szerkesztőt (még mindig a zsebében volt a vers).

- Lesz még egy párti vacsoráig? - idézték a báró vágyai a női labirintuskertekbe eltévedt fiskálist a férfiúi komolyság asztalához, a kártyaasztalhoz. Hintáss Gyula jó eszű tarokkista volt s megbecsülhetetlenül hazárd a ferbliben; kár itt minden percért. Miska azonban hallgatott, s kedvetlenül nézett Hintássnéra, aki mintha a felesége ruháját vette volna föl; az anyósa délutáni szavaira gondolt. Miska nyugalmát komoly veszély fenyegette; holott ez legnagyobb kincse a férfinak.

Ekkor jöttek vissza Gyuláék Cenci nénivel. Erzsi hátrament a vacsora iránt intézkedni. Laci szíve megdobbant:

- Szerkesztő úr, kérlek...

- Hogyne, hogyne, Laci pajtás - de Gyula szemei ugráltak, mint bolondos esteli madarak, s kezében a széles, taljános kalap panegiriszt csóvált az alkonyba. - Te költő vagy, te érzed!

- Mit?

Már az alkony kitárta legyezőjét, már a hold halvány arca is megelevenedett, mint színésznőé, ki este rakja fel a festékeket.

- Szerenád kell, barátom, gitár kell... Megállj csak! - futott be Gyula a sötét szobába, míg Cenci néni kissé szigorúan nézte a szép alkonyt: nem akar eső lenni!

S már látta, mily törpén maradnak szőlőbogyói, s mily alacsonyra kell majd felmeszelni óriás kádjára az idei évszámot: az 1892-set.

Nelli úgy nézte Gyulát, mintha most látná először. Különös, bolondos ember! S a véletlen úgy akarta, hogy Gitta szemei, Juli néni szája s Imruska világot felfedező lábai éppen akkor értek oda, mikor Gyula kijött, furcsa toalettben: egy ágyterítőt vetett át a vállán, mint valóságos carbonariköpenyt, s egy rozzant gitárt pengetett kezében, pergetve, szaporázva, mint igazi talján:

Io mi sono poveretto Senza casa, senza letto...

- Á, itt mulatnak, úgy látom! - Juli néni agya, mint rendőri album, gyűjtötte a terhelő fotográfiákat: gitár, terített asztal és pezsgősüvegek... holott még ünnep sincs. Erzsi is jött már asztal mellé invitálni a társaságot, s megállt a háziúrnő komoly szerepében.

- S micsoda klepetus ez?

- Már megint lehúzta az ágyterítőt! - tört ki az asszonyi panasz, fölköltve a bárói charme ellenkezését.

- Ó, nagyságos asszonyom, hát illik egy írónőnek ily pedánsnak lenni? - És fölkapta a pezsgőspoharat. - Éljen a mi kedves, bohém házigazdánk!

- Könnyű magának, Gida! Hallom, tegnap is ezrest dobott a cigánynak...

- Hódolok a művészetnek - szólt a bárói mosoly, s diszkrét nyújtózás jelezte a tegnapi éj visszatérő hangulatát.

- De igazán, Gyula, mégse járja, olyan, mint egy gyerek... A múltkor is, képzelje, beszökött a spájzba, és egy egész üveg lekvárt kikanalazott, míg észrevettem... a kislánya komolyabb...

- Ó, bizony, te is odajöttél, s segítettél...

- Nelli nem segített? - kérdezte Juli néni, s a zavar angyala röpült át; de lehet-e sokáig zavar ott, ahol egy BÁRÓ van?

- Emlékszik-e, Cenci néni, Gádoroson? - Gida báró tolvaj ajkai régi lekvárok ízeit idézték; mikor még diák volt, s szegény Imrével csaptak Gádorosra: éhes tatárjárás! Cenci néni kemény kardossága gyakran kapta a hűs meszelt spájzban a két pernahajdert. - Hogy elmegy az idő!

- Ugye, velünk marad vacsorára, édes Juli néni? - Minő szerelmi bánat, melankólia, nyáresti szomorúság fojthatja le a háziasszony hangját, aki fél, hogy kihűl a vacsora? Imruska esteli felvillanyozottságában különös bakugrásokat vitt végbe az udvaron. Noémi a konyhába lopózott torkoskodni, a férfiak éhesen topogtak. Erzsi állítólag nem kedvelte Juli nénit, de mégis szívesen marasztotta, mert - ó, örök asszonyi ellentmondás! - közönséget remélt bánatának, s kínlódása enyhült, ha méltányló szem látta.

De Juli nénit otthon várta a vacsora.

- Jaj, kedvesem, dehogy is zavarom a társaságot! Az uraknak csak terhükre van ilyen magamfajta öregasszony; az asszonyok pedig, úgy látom, nagyon is jól megvannak így együtt...

S távozott, mintha maga volna amaz angyal, a Zavar angyala, ki csöndet hagy nyomán. A lakoma hallgatag kezdődött, csak Gyula volt, mint mindig, elemében, lenn ülvén az asztal végénél Kováts Laci mellett, vén sas, biztatva a fiatal poétát:

- Pártoljuk az irodalmat, édes Laci pajtás! Úgysincs semmi vasárnapra a vonal alá... Ne hagyjuk, hogy az asszony írja tele az egész rovatot!...

Erzsi az ínyét szítta, mert ráharapott a fájós fogára. Laci félve várta a vacsora végét, mert drága asszony a kártya tündére. Neki pedig nem telt drága asszonyokra.

Erzsi azzal a titkos irigységgel nézte a társaságot, amivel a fogfájós ember szokott nézni maga körül. Nagy bánatai egyszerre eltörpültek; csupán valami kielégületlenség érzése volt benne; úgy kapaszkodott az emberekbe, a társaságba; és ma is, ez a délután, mintha folyton ígért volna valamit; de nem történt semmi. Minden a régiben. És most már úgyis csak egy volt a fontos: hogy kiálljon a fogából a fájás.

Nelli sajnálgatta, orvosságokat ajánlott neki. Kétszeresen akart barátnője lenni, mintha jóvá kellene tennie valamit. Juli néni célzása hatást tévesztett. Erzsi hálás volt Nelli részvétéért, mert ki más törődött ővele?

- Miért nem csináltatod meg? - szólt Nelli.

- Mert nem tudom rávenni magamat.

- Gyulának erővel kellene téged odavinni.

- Törődik is Gyula avval, ha nekem fáj!

Ezt szimbolikusan is lehetett érteni, de Rákhel és Lia sohasem voltak annyira testvérek, mint ekkor.

- Vajjal csináltad ezt a pogácsát? - kérdezte Rákhel.

- Csakhogy nem lett oly omlós, mint a tied - felelt Lia.

- Holnap lekvárt főzök; eljössz? - invitálta Rákhel.

Vacsora után a társaság megint a szobába húzódott. Erzsi a kvaterkához készített asztalkát; a foga még mindig fájt. A társaság vitája, a macskaasztal körül ülő gyerekek lármája, a Gitta éles hangocskája zavarták idegzetét, legjobban szeretett volna ágyában feküdni és pihenni, pihenni... A báró, mint lovag a sorompó előtt, nem tudta már izgalmát palástolni: idegeinek szüksége volt a hazárd borzongásra. A dúsgazdag ember, aki máskor oly könnyelműen dobálta a pénzét, egész apró összegekért remegni volt képes. Hintáss mondén fölénnyel játszott, mint szeretetre méltó házigazda, örömmel veszítve: kettejük közül inkább őt nézhetted bárónak. Miska bölcsen feledte napi gondjait, kergetve a pagátot, mint ősei a vadat.

Laci kibicei, és mámoros unalmából epedő pillantásokat lövell a nők felé.

Imruska végképp kimerülve és felizgatva alszik egy kanapén. De nem is alszik, hanem nézi fél szemmel, hogy hullnak a posztóra a színes képeslapok, melyeket apja oly ügyesen szorít, szélesen kitárt legyező módjára, meggörbített hüvelykujjával. A nők pedig ülnek félkörben, mintha maguk is kártyák lennének, legyező formájú, karikába szorított piperés királynők. Két királyné egy színből, mintha hiba csúszott volna a játszmába; s az álmos Imruska azt sem tudja, melyik az ő anyikája...

Laci kissé szédül; szivar ég a szájában (amihez nem volt hozzászokva; Hintáss tukmálta rá). Késő volt, de még senki sem akart hazamenni; valamennyien nagy gyerekek voltak, akik még nem játszottak eleget. Mi történt ezen a délutánon? Sóton sohase történik semmi: a föld egyet fordult, és mindannyian öregebbek voltak egy nappal.

MÁSIK NAP 7

Másnap Erzsike a fogfájásra ébredt; nagyon rossz napja volt. A nélkülözhetetlen teendők, amiket a reggel egy nagy lakásban magával hoz, kiállhatatlanoknak tűntek föl előtte; Rozi, a cseléd, használhatatlanabb volt, mint valaha. Hozzájárult ehhez, hogy a gyerekek ördögi jókedvben voltak: a tegnapi társaság fölvillanyozta őket. Gitta mindenáron színházat akart játszani; mindenféle egzotikus kosztümöket próbálgatott, az apját utánozta és a carbonariköpenyt; s maga csinálta lehetetlen szövegeket szavalgatott. Erzsike idegesen szólt rá egynéhányszor, mert az éles kis hang szinte már a fogába nyilallt. De Gitta előtt nem nagy tekintélye volt az anyjának, mert már szóról szóra ismerte szókincsét, s semmit sem tudott mondani, ami neki új lett volna. Erzsi a végén elkeseredve fakadt ki: hogy szinte elszégyellte magát

önmaga előtt, s szomorúan gondolt vissza az időre, amikor oly végtelen türelemmel tanítgatta a kisleányt, s oly öröme telt annak figyelmes okosságában, meglepően gyors haladásában. Ó! a türelem eltűnt már, éppúgy, mint az áhítat a kislány szemeiből. Lassanként okosabb akar lenni az anyjánál. Erzsike oly egyedül érezte magát a leánya mellett - nem volt engedelmes tanítvány többé, és még nem barátnő

-, csak zavarni tudta. S hozzá Noémi még, a kisebbik, rosszalkodott, danolt, nevetett elcsitíthatatlan, minden pillanatban vigyázni kellett rá. Gyula persze kora reggel óta nem volt otthon. Végre is Erzsike nem győzte tovább az idegességet, befutott a hálószobába, és magára zárta az ajtót, az egész házat ráhagyva Rozira és a gyerekekre. A hálószobában még vetetlen ágyak voltak, ami naponta majdnem délig úgy volt, mert Erzsikének nem volt nagy érzéke a rend iránt, és a cselédet nem tudta fegyelmezni. Most mégis végtelenül siváran és rossz hangulattal hatottak rá a szétdúlt paplanok és párnák, a piszkos mosdóvíz a mosdótálban, s az eltöltött éjnek egyéb nyomai, melyekre anakronisztikusan sütött be az udvar lombjain át a délelőtti nap. Erzsi befúrta fejét a lepedőbe a matracok közé, és sírt; minden bántotta.

Délben jött az üzenet, hogy Gyulát ne várják ebédre. Valami névnap volt, azon ragadt; villásreggeli mellett, melynek időbeli hosszúsága jóval túlterjedt az ebéd határain. Erre a hírre Erzsi végképp elhagyta magát: semmi se érdekelte többet; azt tehettek tőle a házban, amit akartak. Gitta rögtön föl is használta az alkalmat, s apjának könyvei között kutatgatott, melyek különben tilosak voltak számára; nem is kislánynak való könyvek voltak azok. Gitta félig értve s el-elborzadva, de erős elszánással, hogy mindent megtud, mindenbe betekint, s valami komoly pesszimizmussal lapozgatott bennük. Noémi azalatt fölvette magára az anyja ruháit, föltűzdelve a szoknyát, hogy járni tudjon benne; kifestegette arcocskáját a báró tegnapi cukorkáinak piros papirosaival, kalapot tett és fátyolt kötött rá. Majd titkolózva beszélgetni kezdtek, s Gitta kioktatta húgát a természetnek bizonyos félig- meddig sejtett, a kislányokat különösen érdeklő misztériumairól, kéjes borzadásokkal fantáziálva ki egy sötét képet a csúnyaságokról és szenvedésekről, amelyeken a nőnek keresztül kell menni; s behunyta szemeit:

- Ó, jobb lett volna sohasem születni!

Rozi, a cseléd, a krumpli felét eldobálta, mert nagyon is apró volt, s nehéz lett volna meghámozni; de végül ezt se tették föl, és az lett, hogy nem is készült ebéd, mert az asszony nem jött ki a konyhára - a tegnapi maradékokból ebédeltek. Erzsike, szegény, keserűen gondolt a kedves háztartásra, amit ő álmodott menyasszonykorában: ahol oly simán megy minden, mint a jól megolajozott kerekek; a cseléd szépen megtakarít, ebéd után leszedi az asztalt, kiszellőztet, az úrnő pedig leül a kis női íróasztalhoz, az apró fiókok elé, hol kívánatos rendben hevernek a szép selyemszalaggal átkötött illatos kis levélcsomagok, előveszi kapcsos, rózsaszín lapos albumkönyvét, s romantikus aforizmákat ír bele vagy esetleg szerelmes novellát, amit a férje lapjának holnapi számában irigyen fognak olvasni a barátnői. Úgy képzelte: hogyha bánat éri, visszavonul e meghitt íróasztal mellé, s a titoktartó papirosnak fogja elpanaszolni sebeit, s meghitt jegyzeteiből merít vigasztalást... Most is leült a kapcsos könyv elé. De az éles fogfájás elűzte minden gondolatát; a kis asztalka rendetlensége visszariasztotta (mert tegnap valami fényképeket mutogatva a vendégeknek, kirakodott, és mindent úgy hagyott), s különben is minden, amit írni tudott volna, frázisnak tűnt föl előtte: a valóság leírhatatlan volt.

Egyszerre ledobta a tollat, és fásult arccal nézett maga elé; fogába újra beleállt a fájdalom, és agyáig cikázott. Ó, istenem! Senki sem volt, aki őt vigasztalja, babusgassa, fogfájós unalmát oszlassa. Gyula távollétét megszokta már, őneki ott kellett lennie mindenütt; a zseniális ember a világé; nem ülhet a felesége szoknyáján egész nap. Az ügyvédnek Pesten is gyakran akadt hivatalos dolga, s egy egész sereg író, színész, festő, politikus nevét hozta minden alkalommal haza, akiket látott, hallott, megismert az ilyen útjain... Erzsi fantáziája villogott, s asszonyisága megalázkodott: Gyulának minden szabad! S romantikus vágyai támadtak: szerette volna magát áldozatul vetni a Gyula életének ragyogó kerekei alá. A nagy kincs nem arra való, hogy vigasztaljon, inkább, hogy gyötörjön! S ő készen már minden gyötrődésre, idegei mégis kiáltoztak, jajveszékeltek, oly élesen, ahogy csak a fogak idegei tudnak; s lelke vigasztalásért epedett, meleg, asszonyi részvétért...

Miért nem jő Nelli? Igaz, ő lekvárt főz. S forró irigység öntötte el a szívét; mily boldog az asszony, akit eltöltenek házi gondjai, aki azokban kielégülést, megnyugvást találhat! Ő csak kellemetlen érzésekkel tudott gondolni hanyag háztartására. Nelli mindenben különb asszony volt őnála. S az irigységből egyszerre lelkes bámulat lett: szinte érzékien lengett elébe barátnőjének szépsége, s egy pillanatra még fogfájásáról is megfeledkezett. S úgy tűnt föl neki, hogy Nellit elveszíteni még sokkal kínosabb volna számára, mint Gyulát... Kije volt, ha Nelli nem? Gyula csak egy zsarnok gyerek! Ki érez ővele? S kivel beszélheti meg kicsi, asszonyi dolgait, cselédet, gyereket, kitől kérhet apró, praktikus tanácsot? Gyulának nem lehetett hasznát venni. Szüksége volt Nellire, mint a levegőre. Tulajdonságaik kiegészítették egymást, s Erzsi azt képzelte, hogy fel tudná áldozni magát barátnéjáért és Gyuláért: megvert önérzete tobzódott ebben... A fájdalom és áldozat kéje s büszkesége: romantikus szíve erre vágyott, s írónő létére novellát csinált erről magának, melyet már majdnem élt. Érzelmes és naivul perverz novella volt, amilyen csak ebből a talajból kelhetett, e naiv, unott és céltalan életből, mely Erzsi körül erjedt; mint langyos tőzegből romantikus és kékes villanások.

(Künn nagy, hivatalos épületek nőttek, a városban most emelték a Törvényszéki Palotát; vasutakat raktak, mozgalmakat szerveztek; az Állam működött, mint egy óriás gép: de az emberek ellankadtak. Kerekek voltak, gondolkodás nélkül; mi szükség volt arra? A felhúzott masina magában járt már, mint halott gépész masinája, gondolat és alkalmazkodás nélkül tragikusan. A kerekeknek jó volt a Miska bölcsessége; akik pedig nem tartoztak a hivatalos kerekekhez, Gyulák módjára kissé céltalanul szaladgáltak, mint az üstökösök a naprendszerben: aminthogy üstökösként ünnepelte Gyulát a Borzsák tiszteletes múltkori tósztja is. Ész és ábrándok feleslegesek voltak ebben az országban, s így visszafejlődtek, vagy különös, parazita

képződményekké virágoztak ki, mint a Gyula esze s az Erzsi ábrándja... De ezek a moralista széljegyzetei, amik nem tartoznak a történethez.)

Erzsi novellája csodálatos megbocsátásokról és önfeláldozásokról álmodott, olvadt cukorban fürdő szívekről; a szeretet orgiáit fantáziálta, "lelkek egyességét", túl az önző kettőn: üres fantázia, mert önző a világ! A három test problémája nagy és súlyos kérdés a csillagászoknak. Mily egyszerű volna mindjárt minden, ha csak két csillag egyedül forogna az űrben: helyezz be harmadikat, s az eredmény kiszámíthatatlan. Miska azonban negyedik volt: bölcs, de erős férfi, aligha kapható romantikus és perverz megbocsátásokra. Miska a valóság volt, nyugodt és megingathatatlan; akit Erzsi szimbolikus sziesztában talált, ebéd utáni hangulatban, a bőrpamlagon heverve s ingujjban. (De amint a szép asszonyt meglátta, fölugrott, és fölkapta kabátját, igazi úriember.) Erzsi jött, mint tragikus barátnő, szíve és foga fájdalmától hajtva, s alig tudta, hogy jön: kalap nélkül jött, kissé zilált hajjal és öltönnyel, s szinte türelmetlenül kérdezte:

- Nellike itthon van?

- Sárkányt ereszt - felelte Miska, férjek kedélyességével, kik az anyósról beszélnek, jóllehet ő volt az Ideális Vő. Cenci azonban csakugyan utazott, miért, miért nem, váratlan megelégelve a sóti látogatást: utazott okosan (s mint akinek itt bolondságokkal kéne törődni); józanul, mint a sors; s már látszott is a nyílt ajtón át Nelli, csomagolva nagyban egy régi kofferbe, a szigorú anya parancsai szerint, aki most is úgy bánt még az asszony lányával, mintha nevelni és megregulázni való gyermekleány volna.

- A pincetokot üresen viszi, mama?

- Hát! - Athénbe baglyot vinni és Gádorosra bort, sértésnek és dőreségnek látszott. - Ami nekem kell, ennehány korty az útra, tedd a kofferbe, az uzsonna mellé. - S hogy a fogfájós Erzsi jött, kis flaskót vett elő, melyben kökénygyökérből főtt lé barnállott.

- Mindig hordok magammal, ahányszor útra mék. Vegyél abból egy csöppnyit a fogadra, s tartsd rajta sokáig, aztán repetáld meg, az majd kiállítja. Nelli, nem nézel a lekvárod után?

- Jaj, szaladok! - Nelli sajnálkozott, hogy nem várhatott a lekvárfőzéssel, mert túl érettek voltak a barackok.

- Várj, megyek én is! - integetett Erzsi, beszédre képtelen, mert a szája tele a barna és fanyar lével, amit fogára vett. Ó, mily türelmetlen volt már Nellivel egyedül maradni! Mintha csak attól függne, hogy minden bánatát végre kisírja: meg tudta volna ölni Cenci nénit.

- Nagyanyi! Gyün a kocsi! Gyün a kocsi! - hahózott egyszerre Imruska hangja az udvarról, s szaladt a kocsis mellett, apró ostorának csapásaival utánozva a nagy,

komoly ostort. S a kis öregasszony, bottal a kezében - ugyanavval a bottal, amivel otthon a szőlejébe szokott járni - útra készen topogott már a kapu felé, mögötte Püspök, a kocsis, emelve a koffert, magasra lódítva a pincetokot.

- No, ebbe sincs ám sok! - konstatálta megázott hangjával, mert őbenne több volt.

- Hát te meg örökké vedelni akarnál? - riadt Cenci néni, nagyot döfve botjával a földre, s élesen nézett a kocsis arcába, mindig éber emlékezéssel. - Te vitted az Ákost!

Csakugyan, Püspök volt az, aki Ákost szokta vinni egykor, a Döme bácsi fiát, s ő volt vele azon az emlékezetes utolsó úton is, amikor félig holtan és szinte vérében került le a kocsiból; de mit tehet arról a kocsis: igaz-e? Ám ragyogott a nap, virgonc lovak toporzékoltak a kapu előtt, kocsis és úrnő pompás útnak nézhettek elébe: s Cenci örült, hogy megy haza elhagyott szőleje felé, jobban érezve magát a kocsis egyszerű lelkével, mint úri társaságban.

- Naplementre ott légy ám, hallod-e?

- Szép időnk lesz - mondta Püspök, a lovak közé vágva, s Erzsinek ott kellett még maradni, integetni Nellikével ősi szokás szerint, míg csak a hídon felgördülő kocsi el nem tűnt az utca túlsó hajlásán a Templom tér felé. S a két asszony karonfogva jött vissza a házba, gondolatokkal, melyektől egy szőlőszem meg nem érett, egyetlen kerék meg nem mozdult.

8

Nellike repült a konyhába, lekvárt keverni. Izgatott volt, mint minden háziasszony befőzés idején; meglobogott könnyű, kék csíkos ruhája, amint végigszaladt az udvaron.

- Mamának is most kellett elutazni: nem várhattam az érett barackommal - mondta.

- Még utóbb odaég! - A kis kéz fehéren csukódott össze a főzőkanálon, mint száron a virág.

A meleg, édes gőz betöltötte a konyhát, és a lelkekbe szállt; Erzsi fájós fogát forrón csapta meg, s egy pillanatra kiállította belőle a fájást.

- Keverjem?

- Nem, nem! - Nelli nem adta át a főzőkanalat. A nemes, sűrű, sárga lé forrt és pöfögött, mint Dante poklában a szurok, szálkás fénye tompán megcsillogott az óriás lábosban.

Erzsi közelebb tartotta az arcát.

- Fáj? - kérdezte Nelli.

Erzsi csak a kezével intett; mozdulata fáradt volt, s valahogy nem illett a tűzhely mellé: egy ideges férfi mozdulatára emlékeztetett.

- Téged szeret! - mondta egyszerre, halkan, fölvetve szemeit a mellette álló Nellire.

A kéz megrándult a főzőkanálon: egy égő csöpp pöffent rá a nedves fényű arany bugyborgásból.

- Ugyan menj már, Erzsi! Miket mondasz!

- Ó, Nelli, ha te tudnád! - A nagy kék szemek lázasan tapadtak Nelli ruháira. - Csak a ruhát szereti már rajtam, mert a tiedhez hasonlít. Az este is, amint elmentetek... - A lekvár gőze nedvesen gyöngyözött le a lángba borult arcon, a szerelmi fetisizmus egy különös esetére gondolt. Ó, Gyula magas kedvben volt az este!

- Gyula bolond... De Erzsi, te képzeled csak... ne gyötörd magadat! A végén mindig visszajön tehozzád!

Erzsi szomorúan rázta a fejét, és könnyel teltek a szemei.

- Én azért jó barátod maradok, Nelli... - mondta halkan. - Akármi történik is...

Nelli cukrot töltött a lekvárba, fehér zápor hullt alá a papírtölcsérből, melyet a finom, gyűrűs ujjak ritmikusan ráztak.

Erzsi komoly tekintettel kísérte a munkát.

- Most mindjárt meg fog ritkulni - mondta Nelli. - A cukor megritkítja.

- Te, tudod mit, Nellike? - szólt hirtelen Erzsi, fölvetve a szemét. - Én neked adom őt!... Én talán boldogabb leszek, hogyha veled tudom...

Hopp! A papírzacskó kicsúszott a gyűrűs ujjak közül, és mindenestül belezuhant a kavargó, forró, gőzös lébe.

- Ugyan, Erzsi!... Bolond vagy!... Nekem van már uram...

- Szereted Miskát? - kérdezte Erzsike.

Kissé rossz lelkiismeret felelt a kérdésre, mert Nellinek eszébe jutott, hogy ma egész délelőtt elő akarta keresni a Sót és Vidéké-t, a Kováts Laci múltkori verseiért, melyekről tegnap az a gyanúja támadt, hogy őhozzá szólnak; de hát ez csak nem bűn?

- Persze hogy szeretem... De regényes lettél egyszerre!... Ilyesmiről nem szokás beszélni...

- Nem szereted! - kiáltotta Erzsi. - Nem szerethetjük azt, akiért nincs okunk aggódni... akiért nem ülünk fenn éjjelente, lesve a kocsik zörgését az utcán... aki nem csal meg, aki mindig egyformán a mienk... a biztosat nem lehet szeretni...

- Meg kell nézni, jó-e már? - szólt Nelli, s a főzőkanállal kiemelt egy csipetet a forró aranyfolyadékból. Kis porcelán tányérra csöppentette, s az ablakhoz vitte.

- Ha megbőrösödik, jó.

Az ablakból, mely a Hintássék szomszédos udvarára nyílott, a tamariszk látszott s a jegenyeakác, a délután enyhe fényében. A nap megcsillant a tányérkán, s a lekvár szőkeségén. A hűsebb levegőtől finom bőr vonta be a kocsonyás, drága édességet.

- Jó.

- Én tanulni fogok - mondta Erzsi. - Elvégzem a tanítóképzőt... a lányaimmal is elvégeztetem...

- Légy szíves, add közelebb azt az üveget! Hadd töltöm bele... Hű, most a kezemet megégettem...

Az üvegek sorban álltak a szekrényen, tisztán csillogtatva átlátszó hasukat, s Nelli óvatosan fogta meg a nagy lábost puha konyharonggyal.

- Gittával elvégeztetem a gimnáziumot - folytatta Erzsi könnyes terveit. - Aztán egyetemet: mint Gyula gondolta. Ő örökölte a Gyula tehetségét... Dolgozni fogunk... Tanulni... Nő is tud tanulni... Új életet kezdek...

Ó, emancipáció, erő, önállóság, szabadulás a zsarnoki nemtől: különös utópia a régimódi és nyájas konyhában! A rézedények csillogtak a falon, a nagy kemence nyitott szájával álmosan bóbiskolt. Tanulni: ez úgy hatott itt, mint a végső kétségbeesés; új életet kezdeni: úgy hangzott, mint az öngyilkosság. Nellike gyenge szíve megrémült: mindez oly végletes volt! Vizsgákat tenni asszonyfővel! Gimnáziumba járni, mint a zsidó kisasszonyok!

- Ó, Erzsi, hallgass hát, mért beszélsz ilyeneket?

És feltárta a Spájz gyalult ajtaját. Menekült oda, mint papnő a szentélybe: gyámoltalan kis Iphigenia... Különös, jó szagok terjengtek itt, hűvös és üdítő fülledés; s Nelli megállt a bámuló tejfelesbögrék és zsírosbödönök, megállt a befőtte süvegek pergamensüveges hadserege előtt; egyszerre elfeledte, mit is akart innen? Igaz lenne, hogy ő Miskát nem szereti? - kérdezte valami benne ijedten: még sose gondolt erre. Zsibongó kérdésektől villogott az illatos félhomály.

Ám Erzsi szipogott, könnyeit szárította, egyedül maradva, még kisujja végét önkéntelen belemártotta a tányérkába, nyalakodva gyermekes ösztönnel a hűlő lekvárból: megható csipegetés! Nelli visszatért végre, több hasas üveggel, s Erzsi kirántotta ujját a bánatához méltatlan édességből: fölnyúlt pátosza koturnusán:

- Dolgozni fogok, nem magamért, a kislányaimért, és megmutatni, hogyan él egy asszony, egy modern nő az eszével, a tehetségével, férfi nélkül, meglátod, Nellikém! Ó, Nelli, én neked adom őt - mondta -, nekem csak szenvedés már; én neked adom őt!... - s folytatta még, érzelmes színésznő, aki alig várta már vissza közönségét, de csak azért, hogy rögtön elfelejtse, a hellyel és idővel együtt, mert az igazi színész időtlenül és önmagának beszél.

Nelli rémülten hajolt a hasas üvegek fölibe, tömködte be a lekvárt, hogy jó sűrűen tele legyenek, szólni, hallgatni, elfutni akart, ijedt mondatok hegyeit tördelte.

- De Erzsi, megharagszom! Tettem én valamit? Bolond vagy!... Itt hagylak...

De Erzsit nem zavarták a nézőtérről feldobált szavak.

- Téged szeret! - zengett újra, mint egy vezérmotívum, ajka színpadáról; romantikus kötelességeket idézett, ajtókat nyitogatott, melyeknek jobb lett volna zárva maradni. S mint két vívó harcoltak ők akkor, gyarló fegyverekkel, melyek közül az egyik a Szív, a másik a Szokás: az egyik hajlékony, a másik törékeny. S Nelli futni szeretett volna már a harcból, széttörni a fegyvert, odadobni a lekvárosüveget a konyha kövére

- de egyiket se tette; hogy is tette volna? A lekvárt el kellett osztani az üvegekbe; szorgalmas kezei maguktól dolgoztak. Közben Imruskára gondolt: kis éhes, aki az udvaron szaladgál.

- Jézusom, uzsonnát kell adni a gyereknek!

Végre megteltek az üvegek. Nelli megmosta ragadós kezeit, leeresztette felgyűrt ruhaujját. Erzsi felállt, elcsöndesedve. A kiáltás, hogy barátnője kimegy, s az érzelmes percek véget érnek, bizonytalanná s szinte alázatossá tette. Szükségét érezte, hogy egy utolsó, mentül lélekbemarkolóbb akkorddal felejthetetlen benyomást tegyen távozó közönségére.

Odalépett Nelli elé, megfogta két kezét, még nedvesen:

- Ó, Nellikém, akármi történik is!...

S mélyen, mélyen a szemébe nézett:

- Barátnők leszünk!... A sírig!... És én nem fogok rád haragudni soha!...

- Eressz, eressz! - Nelli végső zavarában idegesen kerülte a nagy, kék szemeket, s a szemek kergetőztek, mint négy eleven egérke; ketteje - Nellié - megültek a megtelt

üvegeken, kisurrantak az udvarajtó felé: - Eressz, sietnem kell! - keze erővel kibújt az Erzsi kissé nagy kezéből, mint síkos teste kicsi, de ügyes birkózónak; majd megsajnálta, karonfogta, ahogy szokták egymást: - Jere, Erzsikém, uzsonnát adok! - s már menekült.

Menekült, húzta magával a szoba felé, ahol nem lesznek egyedül. És szinte megörült, mikor az udvaron Gyulát látta meg Miskával.

9

- Egy elveszett asszony kerestetik! Hol a kisbíró? Már ki akartam doboltatni. Asszonyom! Márkinő! - s messzire lengett a gráciőz kalap. - Nem öröm látni két ilyen barátnőt?

Miska morgott egyet. Miska úgy érezte magát, mint János vitéz a boszorkányok közt: harcban alaktalan és testtelen lényekkel. Miska száját lakat fogta a nők előtt: de már fontolt időt és formát őszinte beszédre. Miskát öregek hálója környékezte: de férfi ő, s már emeli kezét, széttépni a hálót.

Egyelőre csönd volt.

- Uzsonnát eszik? - kérdezte Nellike.

- Kisztihand, semmit, semmit. Mondjon valamit, amit nem ettem ma. Lajos-napról jövök.

- Képzelem - szólt Miska. (Ő, bölcsen, ebédre hazaszökött.)

- Ott még délelőtt van. Egyenesen jövök. Tósztot kellett mondanom, hölgyeim. Nagyszerű tervek, új gondolatok! Figyelj csak, Miskám: holnap csinálunk egy kirándulást. Figyelj csak: Sót vidéki Turisták Egylete: hogy hangzik ez? STE! Bennünk magyarokban semmi érzék a természet szépségei iránt. Sótnak gyönyörű vidéke van... Ha németek lennénk, útjelzések volnának itt és menedékházak... Kimegyünk a Csörge-tóhoz... Egész napos kirándulás: oda kocsin és vissza vonaton. Nem elég az újságban agitálni... Példát kell mutatni a jó sótiaknak... Holnap úgysincs tárgyalásod.

- Azt hiszed, hogy csak akkor van dolgom, mikor tárgyalás van?

- A munka várhat. Altasd el kissé a bíró szent lelkiismeretét! Kár volna ezért a gyönyörű időért.

- Hát menjetek magatok!

- Magunk? Nélkületek? Nem, barátom, mi sehova sem megyünk nélkületek. Az Isten is úgy akarja, hogy mi együtt járjunk: ahol a jobb láb, mellette a bal is!

Miska kezei láthatatlan kardokat emeltek, készen arra, hogy a következő pillanatban

- azaz holnap - lesújtsanak velük, s széttépjék a hálót. De egyelőre Gyuláé volt a tér.

- Nélkületek? Nem, nem. Egyszerűen unnók magunkat nélkületek. - így mondta: unnók (ahelyett, hogy: unnánk); s mindjárt hozzáfűzte Gombos Cirill cisztercita tanár tekintélyét, aki Sót nyelvésze volt: a névnapi lunch-ön nyelvtisztaságról vitatkoztak. S átérkezvén már a Hintáss gyerekek, szökevény anyjukat keresni, Gitta, apró tudós ő maga is, megkérdezte:

- Igaz, hogy a kettőspontot azelőtt úgy hívták, hogy: popont? - Imruska éhes volt, Nelli türelmetlen, Gyula azonban az újságot tépte föl, kivévén a postás kezéből: A budget tárgyalása. A parlament minden magyarnak szívén feküdt. Tudni kell pedig, hogy Gyula szívesen beszélt a Pénzről: Miskát nem érdekelte ez, az ő életében a Pénz nem játszott szerepet. Becsületes munka, tisztességes, biztos megélhetés: elég! Dehogy, dehogy elég! (Reklamálta Gyula.) A Pénz dicsőség! A Pénz hatalom! Panegiriszének, ha egyszer rákezdte, nem volt vége-hossza. Budget bizonnyal arra való szó volt, hogy fölszakassza ezt a zsilipet; lévén a Pénz az ország életében éppúgy nervus rerum, mint akár Gyuláéban. A szavak különös színt nyertek a későbbi események világításában; s Gyula ezúttal sokak véleménye szerint elárulta magát: lírikus próféta.

- Te azt hiszed - mondotta Miskának -, hogy az Állam van legfelül, s a guruló arany- és ezüstdarabok csak apró kerekek - no bizony jó sáros kerekecskék -, arra valók, hogy az Állam szekere szaladjon, guruljon, lábra kapjon rajtuk. Csodálkozni fogsz majd. Meg fogod látni, hogy a szekér nem arra szalad, amerre hajtjátok, hanem amerre a kerekek viszik. Nagy úr a Pénz, barátom!

(Künn zúgott az élet, munka, vállalkozás; állami szerződések, üzletek stb., ez volt az a korszak - szürke, de gazdag következményekben -, amit a Magyar Állam Üzleti Megalapozásának lehetne címezni; Miska még nem tudta, mit jelent ez. Miska és a hozzá hasonlók úgy vélték, hogy a Pénz az Állam szolgája; s bár becsüléssel, mert becsülni kell a legkisebb kereket is, de lefelé tekintettek rá. Úri ösztönei megvetették a pénzt; alacsonynak látták; s a pénzemberben most is a boltost érezték, aki messziről fut elibük a pulthoz, és kiáltja, hogy: "Alászolgája!" és: "Méltóztatik parancsolni!" De Gyula már sejtett valamit; nyugtalan és helyét nem találó lélek létére előreröpült, mint a madarak; fantáziája ugrált mindenféle csillogások felé, s szarka módra ütötte csőrét a körülötte villanó fényekhez: nem megfogni őket, csak játszani velük... Nem erő volt ez, hanem gyöngeség: bolondos prófétaság, mely tovább látott a józan madárnál: túl a fészken! De ez megint csak magyarázat, s Gyula beszéde nem szorul magyarázatra: ő pénzről álmodott, s ezt az álmot senki sem fogja szokatlannak találni.)

- Ha sok pénzem volna - mondta Gyula -, töméntelen; sorsjegyen nyernék, vagy Rothschild bízná rám egy pörét; eh, dehogy, én magam lennék Rothschild, föltalálnám a repülőgépet, és szereznék vele milliókat; vagy akár sikkasztanék, betörnék, mit tudom én!... ha találnék egy erszényt az utcán, mint a Kováts Laci tegnap, isten uccse: mi mindent tudnék én tenni a pénzzel! Azt hiszitek, hogy itt maradnék? Nem! mennék Itáliába, menekülnék - ó, hogy kellene nekem éppen most pénz! A pénz jó kulcs, gyerekek, láncokat oldana, a rabból császár lesz, minden szabad! A pénz föloldaná a rejtett szerelmeket. Ha pénzem volna, röpülnék, hatalom lennék, római császárok lelke ébredne föl bennem. De szegény vagyok, gyerekek, minden kutya megugat, magam is kutya vagyok... Szegény ember-kutya...

És hasonlókat mondott, panaszkodva a távollevő istenségre, akinek aranyai a zsebben viselve jobb erősítői az idegeknek, mint a nyakba vetett "villamos regenerátor"; megátkozta a Miska puritánságát, aki azt mondta, hogy "szegény ember is lehet jóravaló"; bűnökre és különös szerelmekre sóhajtozott, bolondos vágásokkal az asszony felé; rabnak érezte magát, és lelke lihegett akár még az egynapos kirándulásért is, szabadba, a szabad "természetbe"! Ami csak a pénzzel, fuvardíjjal, vonatjeggyel megszerezhető kalandot jelentette: szökést a szürkéből.

Ó, künn lenni, kívül e nyomorult Sóton, igen, a kocsi pompás szelében vagy a vonat pamlagos robogásában.

- Örül a szívem, ha a lokomotív szenes szagát érzem... Vagy a lovak jó istállóillatát... Ugye megyünk holnap, kedves Miskám? - Miska meglepve emelte föl homloka redőit:

- Hova?

- A Csörge-tóra.

- Holnap nem.

Miska válasza spártai volt.

- Akkor hát vasárnap.

- Ha Nelli akarja...

- Vasárnap. A kocsit megrendelem. Vissza vonaton jövünk. Az arranzsőrt vállalom. Vasárnap. Jobb is, mert ma későn fekszem le. Nem leszek itthon vacsorán, gyerekek. Elígérkeztem a kaszinóba. Ügyvédnek mutatnia kell magát. A világ hív. Sajnos, nem időzhetem örökké ebben a drága, kedves, meghitt, boldog családi körben. Ó, Miskám, Damónom, Püladészem, ha barátságunkra gondolok, szívem dobog, és mellem földagad! Engedd meg, hogy megcsókoljam fiadnak homlokát, szimbolikus csókkal, mert nekem nincs fiam!

S csakugyan szimbolikusan (mint minden gesztus, az almát kínáló Éváétól kezdve, mint minden csók, Júdásé vagy Kleopátráé) a nagy bajusz a kis homlokra nyomódott. Miska elfordította tekintetét, mert férfiszemérme távol volt csókoktól s minden nyilvánításától szokatlan érzelmeknek. Imruska, apja fia ebben, különösen szégyenkezéssel húzódozott: leguggolt, és bevonta fejecskéjét, mint erőszakos és érthetetlen varázslat elől. Kis szíve határozottan rosszallta a dolgot: vitte anyja ölébe az utált csókokat, mint egy ismeretlen gyalázatot.

- Nekem csak lányom van! - S Gitta hallgatag szemei féltékeny okossággal nézték a jelenetet. Állva folyt ez, Gyula pillanatonként indulóban; de beszéde újból és újból fölfakadt, mint különös forrás... Nelli azonban türelmetlen volt, hogy uzsonnát adjon Imruskának. Hisz már megvolt vacsoraidő is! A nap, mint egy megtarthatatlan súly, csúszott le lassan a közel szőlőhegyek mögött. Már megint este volt... A föld egyet fordult, és mindnyájan öregebbek voltak egy nappal.

ÓPIUM ÉJ 1

A nőtlen emberek Sóton - azok, akik az úri osztályhoz sorolták magukat - a kaszinó vendéglőjében szoktak étkezni. Egyetlen nagy asztal egyesítette a "társaságot"; s bár a vendéglő nyilvános volt, s a széles terasz is szabad mindenkinek, ezt az egy "tabut" nagyon respektálták.

A többi asztalok nem is számítottak. Zsidók, átutazó vigécek ültek ott, akiken az urak kötelességüknek tartották olyan módon keresztülnézni, mintha a világon se lettek volna: nem megvetésből, hanem mert úriember nem vesz észre idegent. Vagy gazdag iparosok, akik sörözni ültek be, s mély alázatossággal köszöntek át az urakhoz, noha azok koldusok voltak őmellettük.

Az úri társaság ma későn érkezett. Két ilyen iparosféle ült csak egy mellékasztalnál, mikor Kováts Laci, óvatosan, s mintha csak sétálna, befordult a félhomályos kertbe, s bekémlelt a nagy veranda üvegkockáin. Az úri asztal még üres volt. Üres az öreg Szabó Gábor műszaki főtanácsos úr helye is, aki mindig legkorábban szokott jönni, mert a tyúkokkal fekszik. Kováts Laci restell belépni az öregúr előtt, s visszafordul. (Ifjú szeladonhoz mégsem illik ily korán vacsorázni.)

Az igazat megvallva, nem annyira az éhség hajtotta, mint az unalom. Semmiféle programja nem volt e délutánra. Teniszezni mehetett volna, de a teniszdresszén épp a napokban nagy szakadás támadt, s hiába tartott többszörös szemlét egész ruhatárán, semmi olyan darabot nem bírt felfedezni, amiben játszani nem lett volna komikus és minden szokással ellenkező. Erről hát lemondott, látogatásokra gondolt, de sehol sem tartozott vizittel, s nem akarta, hogy váratlan megjelenéséhez valahol esetleg

magyarázatokat fűzzenek; a cukrászdára, ahol habos kávét lehetett volna uzsonnázni, nem volt pénze, így járt a Kicsiségek e Poklában, lelkével, mely hírnévre, s szívével, mely szerelemre vágyott... Olvasnivalója semmi a világon: két regény, amit már hatszor is olvasott, s egyetlen komolyabb könyv, amit lelkesedésből diákkorában vett; de ebbe nem mert belefogni. Senki sem olvasott körülötte ilyent; visszariadt a nehézségektől. Az ablakhoz állt cigarettázni; alig várta, hogy hét órát elüssön a toronyban, amikor már nem abszurdum vacsorára menni. Még álmodozni sem tudott, noha költő voltához illőnek érezte volna ezt: mert oly untak voltak már álmai; obligát ábrándok, és mind egy-egy frázis... Még az álmai is a konvenció rabjai voltak. Valami föld alatti volt benne, de nem látta módját, hogy fölszabadítsa. Erői céltalanok, vágyai irány nélkül, s élete ama pokol, a Kicsiségek Pokla, láthatatlan és nevetséges labirintusokkal...

E labirintusok egyike vezetett most a vendéglőbe és vissza megint az utcára, különös tekervényekkel, hogy az ismerősöket kikerülje; mert Laci nem akarta sétáját magyarázgatni. Végre visszatérve, ismét benézett az üvegkockán, s nagy megkönnyebbedéssel látta az öreg Szabó Gábort ott ülni tányérja fölé görbedve a megszokott helyen, ami kor és rang szerint az asztalfő volt.

Föloldódott, mint a purgatóriumot járt lélek egy mogorva Szent Péter láttára. S belépett a teraszra, mely oly tekintélyes és fontos hely volt a Kicsiségek Városában.

A főtanácsos zordon viszonozta köszöntését; javíthatatlan agglegény, magányos, szófukar, ami elég, hogy különös és okos embernek tiszteljék őt Sóton. S a fiatalember leült az öregúrral szemközt, az asztal túlsó végére, ahol az ő helye volt; közöttük nagy űr, korok és rangok űrje, melyet nyolc várakozó és üres teríték jelzett; s így ültek egymással szemközt a nagy, üres asztalnál, jó messze egymástól, kettecskén, öreg és fiatal, asztalfő és utolsó hely, szótlan.

Végre a főtanácsos, megtörölve száját, a nyakába akasztott szalvétával megszólalt:

- Nem akar eső lenni.

Örök refrén volt ez a napokban Sóton, kísérteties szószerintiséggel, kivált öregek ajkain, kik jobban érezték rokonságukat a kiszikkadt földdel.

- Bizony, rettenetes már a szárazság! - felelt a fiatalember. S csönd lett.