Borító

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:

Tilo Schabert: Boston Politics: The Creativity of Power

© Walter de Gruyter & Co., Berlin, 1989

Magyar kiadás:

Tilo Schabert: Boston Politics: A kreatív hatalomgyakorlás művészete

© MCC Press Kft., 2022

© Alapjogokért Központ, 2022

Fordította: Szlukovényi Katalin, Nagy Andrea

Lektorálta: Csillik Kristóf, Schultz Balázs

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-20-3 (print)

ISBN 978-615-6351-58-6 (epub)

Kiadja az

MCC Press Kft.

www.mccpress.hu

Felelős vezető: Novák Tamás

és az

Alapjogokért Központ

www.alapjogokert.hu

Felelős vezető: Szánthó Miklós

Felelős szerkesztő: Helfrich Judit

Szerkesztette: Dr. Botos Máté

Korrektúra: Grim Jolán

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Kozári Imre

Inának

„Kezdet és vég minden határ. Mert az életnek egyetlen töredéke, ha akármilyen jellemző, nem tekinthető a teljes szövevény mintájának.”

George Eliot

„Le seul plaisir est de trouver des résultats inattendus au bout d’une analyse rigoureuse.”

Paul Valéry

Tartalomjegyzék

Előszó

Előszó a 2022-es magyar kiadáshoz

Rövidítések jegyzéke

Táblázatok jegyzéke

Bevezetés: A politika története

I. fejezet:
Az autokrácia, a kreativitás feltétele

1. Filozófiai alapok: a szabadság paradoxona

2. Hatalom és építészet

3. A hatalom lehetőségei

4. Az autokrácia kiépítése

5. Az autokrata stratégiája

6. Az autokrácia alapelvei

7. A láthatatlan kormányzat

8. Az intézmények létrehozása

9. Intézmények közötti mozgás

10. Politika kontra kormányzat

11. Az autoritás gyakorlása

12. Az autokrata és munkatársai: a tartózkodó bizalmasság

13. A kormányzat és személyzete: elkülönítések és megszakítások

14. A hatalom káosza

II. fejezet:
Az udvartartás, a kreativitás színtere

1. Filozófiai alapok: a kevesek és a sokaság

2. Két történet és két színpad

3. A politikai kreativitás területe

4. Egy politikai jelenség, amely dacol a számokkal

5. Egy politikai jelenség, amelyet történeti működésében tanulmányozunk

1. rész: A valóság, amely történelem

2. rész: A szervezeti kreativitás ritmusa

6. Intézményi átalakulás

7. Alakzatok és intézmények

8. Emberek jelölik ki a politika helyeit

Az alteregó

Az udvari teológus

A profi politikus

A vállalkozó

9. Emberek állítják fel a történelem színpadát

Az alapítók

A mozgatók és a mixerek

A hivatásosak

A fanatikusok

10. Politikai régészet

11. A sokaság mint egység

A főhivatalnokok

A Polgármesteri Hivatal

A stáb

12. Kreativitás és hatékonyság

Az alpolgármester és a polgármester-helyettesek

A kabinet

Politikai bizottságok

A telepek

A politikai szervezet

13. A kreativitás jelenségének tanulmányozásáról: a változó érzékelések folyamata

14. A kormányzat mozgásait követő vizsgálódás mozgásai

III. fejezet:
A párt, a kreativitás letéteményese

1. Filozófiai alapok: idő, történelem, társadalom

A Kevin White-érdekcsoport

2. Az érdekcsoport és a párt

3. Az érdekcsoport és legitimációja

A párt szerkezete: Tagok, metamorfózisok és áttétek

4. Tagok: a politikai testület reflektálatlan megteremtése

5. Metamorfózisok: a kreativitás metszéspontjai

6. Áttétek: a kreativitás konfigurációja

Benyomulás

Átültetés

Beültetés

Konfiguráció

Alapítás

A párt élete: morfológia

7. Barátok és kliensek

8. Összeköttetések

9. A nepotizmus etológiája

10. A politikai korszak

11. A párt felkészítése

12. A hatalom valutája

Sötétség, árnyék és világosság

A nyilvánosság illúziója

Politikai bankolás: fenomenológiai megközelítés

Formalitások

A politikai biztosítás rendszere

A hatalom sarcai

Viselkedési csomópontok

Talányos furcsaságok

A patríciusi pillanat

13. A politika patológiája

14. Az autokrata, a kormány és a párt

Kreativitás: a teremtés felé tartó mozgás

Kreativitás: a formák felé tartó mozgás

Kreativitás: az idő felé tartó mozgás

IV. fejezet:
A kormányzás, a kreativitás mozgásai

1. Filozófiai alapok: a politikus fejlődése

Az „új” és a „régi”

A politikus felfedezése

A hatalom kinyilvánítása

2. Személyek és intézmények

3. A személyek elsőbbsége

4. A consilium

5. Intézményesítő politika

6. Tengelyirányú alakzatok

7. A hatalom megjelenése

8. A hatalom határai

9. A hatalom a szürkületi zónában

10. Hatalom és képviselet

11. A hatalom vállalása

12. Arcana Imperii

13. Simulacra Imperii

14. A kormányzat és a város

V. fejezet:
A város, a kreativitás tere

A társadalom térbeli folyamata

1. Filozófiai alapok: politika és tér

2. Városok

3. Városi építészet: a társadalom felépítése

A térbeli kreativitás folyamata

4. A vízió

5. Víziók és korlátok

6. Korlátok és víziók

A térbeli kreativitás politikája

7. Állítások

8. Képek

9. A diskurzus

A „tervezés” mozgásai

10. Indulás Utópiába

11. Vissza az életbe

Intézménytörténet

„Tervek”

Funkcióváltások

Emberek

Váltások a tevékenységben

Politikatörténelem

A kreativitás fokozódása

12. A valóságban: visszanyert Boston, elveszett Boston

Politika, tér, kreativitás

13. A kreativitás gravitációs struktúrái

14. Emberek és döntések

Bibliográfia

A szereplők

A szerzőről

Köszönetnyilvánítás

Előszó

Ikonikus kötetet tart kezében az olvasó, amely teljes terjedelmében most először jelenik meg magyarul. Ha bárki figyelmesen olvassa Tilo Schabert formálisan „csak” egy amerikai nagyváros politikájáról szóló művét, a fejezetek után rendre a saját homlokára fog csapni, mert összeáll benne a kép jelenünk és közelmúltunk egy-egy, addig érthetetlennek gondolt közéleti eseményéről vagy folyamatáról. A kötet a címnek megfelelően a politikáról, s azzal együtt a kreatív hatalomgyakorlás stratégiájáról és gyakorlatáról szól, ami olyan intellektuális, intuitív teljesítményt és mentális-fizikai állóképességet igényel a jó hatalom gyakorlójától, amely alapján „a politikát” joggal nevezhetjük akár művészetnek is – a szó klasszikus, nemes értelmében.

A német történész és politológus, Tilo Schabert a Boston Politics: A kreatív hatalomgyakorlás művészete megírásával Machiavellihez hasonlóan a politikai gondolkodás szempontjából új paradigma lefektetésére vállalkozott – feltárásában nem feledve azt a szempontot, hogy a közösségi döntéshozatal szervezésének mindig a jóra szükséges irányulnia. Teszi mindezt precizitással, illetve a részletek és a bostoni városháza aprónak tűnő, ámde a politikára annál nagyobb hatást gyakorló rezdüléseinek bemutatásával és elemzésével. A kötetben Schabert Boston város irányításának és politikai működésének radiográf felvételét adja, amelynek keretében rápillanthatunk mindenre, ami a hatalomgyakorlás módjának a megértéséhez fontos. A helyi politika egyetlen személy, a főszereplő Kevin H. White, Boston polgármestere körül forog. White a városi kormányzás politikai szálainak eredője, ő az, akihez minden visszacsatolódik, sőt az egyetlen, aki a sok ágas-bogas fától látja az erdőt magát is. De a Boston Politics jóval több egyszerű történeti leírásnál, a modern politika egyik alapműve. Aki a nagy elméleteken túl meg akarja ismerni és érteni a hatékony hatalomgyakorlás módját, a politikai kormányzást, az a legjobb könyvet tartja a kezében.

Olyan térben létezik a politika és a hatalom gyakorlója, amely maga is sűrű, információ-túladagolásos, és a számtalan külső aktor miatt kiszámíthatatlan. Olyan helyzeteket kell nap nap után megoldani, amilyenekre senki sem számít. A „politika” mellett legtöbbször a „mozgás”, a „teremtés” és a „kreativitás” kifejezések fordulnak elő a kötetben, amelyek kulcsszavak a stratégiaalkotás és a kormányzás megértéséhez. A White polgármester által működtetett kormányzati rendszer jól mutatja, hogy a politika folyamatos mozgásban van, önmagát teremti és újrateremti, és ahhoz, hogy ezt egy politikus uralni tudja, folyamatos kreativitásra van szüksége. De a kötet arra is emlékeztet, hogy végső soron a hatalom gyakorlója is csak ember, akit emberi szempontok és érzések is befolyásolnak.

Mielőtt az olvasó belelapoz a könyvbe, engedjen meg egy megjegyzést! A szerző a városvezetőre „autokrataként” hivatkozik, mely megjelölés csupán akkor kap negatív felhangot, ha az olvasó – mellőzve a megértéshez szükséges jóindulatot – a posztmodern progresszív szókészlet olvasatának igazolását látja a szóhasználatban (pedig a kifejezés eredeti görög jelentése: független, „önmagát kormányzó” személy). Schabert is némi iróniával ír azokról, akik hasonlót véltek felfedezni a polgármester működésében, s akik ezzel önmagukat zárták ki a politika valóságának a megértéséből. White autokrata, abban az értelemben, hogy kreatív, a politikát és a politikai teret teremteni képes kormányzó, de nem despota – nagy különbség. Sikerült elérnie, hogy az alkotmányos keretek között biztosított hatalom teljességét tudja használni, amelynek kézzelfogható eredménye, hogy a lecsúszó Boston ismét virágzó korszakba lépett. És végső soron minden politikának ez kell hogy legyen a célja a saját közössége tekintetében.

Szánthó Miklós

igazgató

Alapjogokért Központ

Előszó a 2022-es magyar kiadáshoz

A kormányzatok valósága: embert próbáló terep

A kutató számára a kormányzatok valósága embert próbáló terep. A jelenséget tudományos vizsgálat tárgyává lehet – és kell is – tenni. De hogyan tovább? A kutató hamarosan ráébred, hogy elrettentő akadály áll a vizsgálódás lefolytatásának útjában, amely aláássa elszántságát, és felül is kerekedhet rajta. Miben áll ez az akadály?

Hogy jobban megértsük a problémát, gondoljunk az állatok életével és viselkedésével foglalkozó kutatásokra. Vegyük például a farkasokat vagy a méheket! A kutatók mindkét esetben anékül végezhetik a vizsgálataikat, hogy a farkasok vagy a méhek tudatában lennének, hogy vizsgálat tárgyát képezik. A farkasok életét kamerák figyelik meg, és rögzítik, miközben az állatok mit sem tudnak arról, hogy tudományos kutatás folyik. A méhek viselkedését radarral követik, amiről ők szintén nem tudnak. Arra sincs és nem is volt soha szükség, hogy ismertessük a farkasokkal vagy a méhekkel a szándékunkat, miszerint tanulmányozzuk őket.

A kormányzatok esetében azonban a kutató helyzete nagyon is más. Nem léphetünk be csak úgy a miniszterelnök, a miniszterek és a munkatársaik irodáiba, hogy megfigyeléseket folytassunk. Nem valószínű, hogy a kutató egyáltalán bejutna ezekbe az irodákba, amelyek ajtaja rendszerint zárva áll, és a belépéshez engedély szükséges. A kutató nem rendelkezik ilyen engedéllyel. Bármennyire legitimnek tűnjék is a tudós szemében az a szándék, hogy tanulmányozza a kiválasztott kormányzat működését, ez még nem nyitja meg előtte az ajtókat. Éppen ellenkezőleg, a kutató ekkor szembesül a tervezett kutatás első, meglehetősen elkeserítő eredményével: maga a tanulmányozni kívánt kormányzat a kutatás akadálya.

A méhek, farkasok vagy egyéb állatok csoportjaival ellentétben a kormányzat emberekből áll. Emberi mivoltuk egyrészt megmagyarázza az akadály természetét, más szemszögből nézve azonban a kommunikáció és a kapcsolat lehetőségét is megteremti. A kormányzatot alkotó személyek maguk is megfigyelik, értékelik, mérlegelik saját tevékenységüket, leírják és a nyilvánossággal is megismertetik azt. Miért fogadnának hát tárt ajtókkal egy kíváncsiskodó kutatót? Az akadály félelmetes, ugyanakkor mégiscsak emberek által állított akadály. Az emberekkel pedig – embertársainkkal, akiknek az érintkezési módjaik azonosak a mieinkkel – kommunikálni lehet, bármilyen nehéznek bizonyuljon is ez az adott esetben. Ez a kutató egyetlen esélye.

A Boston Politics története

Ahogy azt a jelen előszó olvasója is sejtheti, a Boston Politics keletkezésének története van. Ezt a történetet nem írtam le korábban, és itt sem teszem, bármilyen érdekfeszítő volna is. A kötetben azonban elszórtan találhatók utalások arra, amit itt „akadálynak”, illetve „embert próbáló terepnek” nevezek. Az a tapasztalat, amelyet ezzel a két terminussal jelölök, jelentette az elsődleges kognitív mozgatóerőt, amelynek a Boston Politics a létezését köszönheti. Jóllehet most tudatában vagyok e mozgatóerőnek, ez nem mondható el arról az időszakról, amikor még az elején jártam annak az útnak, amelynek a végeredménye a Boston Politics lett. Visszatekintve erre a hosszadalmas és erőfeszítésekkel teli útra, jelenleg úgy határoznám meg ezt az erőt, mint az éles felfogás képességét, amely lehetővé teszi a megismerést. Eleinte arra törekedtem, hogy kiismerjem magam. Egy olyan amerikai város „kormányzatát” kívántam tanulmányozni, ahol a városrehabilitáció komoly kihívás a városi kormányzat számára. A lehetséges választást illetően számos szakértővel (tudósokkal, várostervezőkkel) konzultáltam különböző helyszíneken. Hamarosan rájöttem, hogy ami a beszélgetőtársaim által mondottakat illeti, különbséget kell tennem észszerű tanácsok és egyéni preferenciák között. A már említett mozgatóerő az értékelés és a módszertani védelem mechanizmusaként is működött. Abban is segítségemre volt, hogy legyőzzem mindazt a lebeszélést, ellenségességet és megvetést, amellyel találkoztam, amikor Boston mellett döntve megkerestem a bostoni politika résztvevőit, hogy betekintést nyerjek a kormányzat működésébe. Ilyesfajta megjegyzéseket kaptam: „Úgysem jut el ide!”, „Nem állunk szóba önnel, amíg nem tett szert annyi tudásra, hogy komolyan vehessük!”, illetve „Németként hogyan érthetné meg valaha az amerikai politikát?”. Az akadály előttem tornyosult – de csak az elszántságomat erősítette. Réseket kerestem a falon, és az egyik, részben gúnyos, részben lenéző megjegyzés nagyszerű módszertani segítséget nyújtott: „A [német] akcentusa segíthet.” Úgy döntöttem, hogy kijátszom a német kártyát, erős német akcentussal beszéltem, és hagytam, hogy a beszélgetőpartnereim azt feltételezzék, hogy az átaluk elmesélt történetek elsüllyednek majd a német tudományos élet ismeretlenségében, ezért semmilyen következménnyel nem járnak rájuk nézve.

A dolgok azonban mozgásba lendültek. Amikor befejeztem bostoni kutatásaimat, fontolgatni kezdtem, hogy írásban is közreadjam a kutatásom eredményeit. Az egyik utolsó interjú során beszélgetőpartnerem, aki addigra már jól ismert, rá is kérdezett a publikációt illető terveimre. A válaszomban nem titkoltam előtte, hogy akár angolul is közzétehetem a kutatás eredményeit. Számomra ez akkor még új és épp csak formálódó elképzelés volt. Sokat elárul, hogy beszélgetőpartnerem, aki ezt egyértelmű beismerésnek tekintette, kockázatosnak tartotta az ötletet. „Ha az interjúalanyai tudtak volna arról, hogy angolul akar írni a kutatási eredményeiről, sokkal kevésbé bizonyultak volna közlékenynek” – jegyezte meg. Ismét elfogott az érzés, hogy ez embert próbáló terep. Újra és újra emlékeztettek erre, nehogy megfeledkezzek róla. A Boston Politics sokkal több egy könyvnél. Egy tapasztalat megszerzésének folyamata, amely a szöveg olvasása közben újra lejátszódik, és nem hagyja közömbösen az olvasót.

A hatalom kreativitása: az alkotmányos kormányzat

A Boston Politics alcíme: „A kreatív hatalomgyakorlás művészete”. A könyv fokozatosan megmagyarázza ezt a választást, és kifejti az alcím jelentését. Az alcím az alkotmányos kormányzatra vonatkozik: ez az a kormányzati forma, amelyikkel a Boston Politics foglalkozik. Fontos ezt megértenünk ahhoz, hogy helyesen értelmezzük a könyvet.

Tisztázzuk ezt röviden! Az alkotmányos kormányzat a legösszetettebb kormányzati forma. Szerkezetének középpontjában egy paradoxon áll: a hatalom paradoxona. Mint minden más kormányzati forma, az alkotmányos kormányzat is a kormányzás – és ezáltal a politikai hatalom gyakorlásának céljából szerveződik. Ebben az esetben azonban a kormányzati hatalomnak a szabadság uralmát kell szolgálnia. Ennek az uralomnak pedig, épp a szabadság védelmében, erősnek, ugyanakkor korlátozottnak kell lennie. A szabadságnak kell uralkodnia, a szabadság uralmának intézménye – vagyis a kormányzat – pedig nem veszélyeztetheti a szabadságot. Ezért az alkotmányos kormányzat felépítése szándékosan paradox. Miközben a hatalom gyakorlására jön létre, oly módon valósul meg, hogy az intézményi berendezkedés révén a kormányzat hatalomhoz jut, ám egyszersmind el is veszíti azt. Ez a berendezkedés a „hatalmi ágak szétválasztása”, illetve a „fékek és egyensúlyok rendszere” néven ismert. A kormányzati apparátus külön hatalommal bíró ágakra oszlik, és ezeknek az ágaknak egymással is együtt kell működniük. Ennek eredményeképpen a „hatalom szab határt a hatalomnak” (Montesquieu). Ugyanakkor az alkotmányos kormányzatnak is kormányoznia kell.

Hogyan történik ez? A kormányzat feje – a polgármester, a miniszterelnök, az elnök – egy „második kormányzatot” hoz létre a hivatalos kormányzaton belül, a személyes hatalom olyan konfigurációját, amelyet szövetségek, kapcsolatok, szervezeti csomópontok és parakonstitúciós szervezetek alkotnak. A Boston Politics egy ilyen „második kormányzat” megalakítását és működését írja le és elemzi részletesen.

A második kormányzat létrehozásának kettős célja van: 1) Először is a kormányzat irányítása, vagyis azé az alkotmányos kormányzati apparátusé, amely olyannyira megnehezíti a kormányzati hatalom hatékony gyakorlását. A kormányzat megválasztott feje a személyes hatalom olyan rendszerét hozza létre, amelynek révén hatékonyan gyakorolhatja az alkotmányosan ráruházott formális hatalmat. Mint az a Boston Politicsból kiderül, a személyes hatalomnak ez a rendszere nyomasztóan erőssé válhat. Növekedésének azonban határt szabnak a törvények és az alkotmányos keretek. A rendszer nyomtalanul eltűnik, amint az azt létrehozó politikai vezető távozik hivatalából. 2) A második cél a kormányzat által kitűzött politikai, társadalmi, kulturális és gazdasági célok megvalósítása. A „második kormányzat” segítségével a hivatalos kormányzat a kormányzat fejének az eszközévé válik, ennek révén a politikai intézkedések a kívánt eredményt érhetik el. White polgármester, a Boston Politics főszereplője a város újjászületésére, Boston gazdasági, építészeti és társadalmi megújulására törekedett. Ezért jelentős mértékben érvényesítenie kellett a hatalom kreativitását. Így is tett. Méghozzá példaértékű módon.

A politika klasszikus gyakorlata

Ideális esetben a kreativitás kormányoz, nem a kormányzat. Ez az észrevétel, mint arra rájöttem, miközben a könyvemen dolgoztam, egy kiterjedt kutatási terület közepén helyezi el a kötetet. A hatalom kreativitása, amelynek a működését Bostonban megfigyelhettem, olyan jelenség, amely távolról sem csak Bostont jellemzi. A kormányzás legmagasabb fokú művészetében nyilvánul meg, amelyet rendkívül különböző helyeken és időkben gyakoroltak. Ez egy igazán kiterjedt, külön kutatási területet határoz meg, amelynek a körvonalait White polgármester kormányzásának a példája segített megrajzolni. Bár rendelkeztem előzetes ismeretekkel, egyre többet tudtam meg, miközben megismerkedtem az újonnan feltáruló kutatási területtel. Amennyire lehetséges, beépítettem mindazt, amit megtudtam, a Boston Politics szerkezetébe, ahogyan az a könyv szövegéből és különösen a lábjegyzetekből látható. A jegyzetek ezért a kötet lényeges részét képezik, és figyelmet érdemelnek. A Boston Politics egésze, a szöveg és a jegyzetek együttese a politika klasszikus gyakorlatát mutatja be: a hatalom kreativitásának módjában gyakorolt kormányzás, bárki, bárhol gyakorolja is azt, ugyanazokban a klasszikus formákban valósítja meg önmagát.

Baierbrunn, 2021 adventjén

Tilo Schabert

Rövidítések jegyzéke

BG = The Boston Globe

BH = Boston Herald

BHA = Boston Herald American

BM = Boston Magazine

BMRB = Boston Municipal Research Bureau (Bostoni Önkormányzati Kutatási Iroda)

BO = The Boston Observer

BPH = The Boston Phoenix

BRA = Boston Redevelopment Authority (Bostoni Újjáépítési Hatóság)

CR = City Record, City of Boston (Városi Közlöny, Boston városa)

CSM = The Christian Science Monitor

IHT = International Herald Tribune

NJ = National Journal

NYT = The New York Times

OPS = Office of Public Service, City of Boston (Közszolgáltatási Hivatal, Boston városa)

Táblázatok jegyzéke

1. táblázat: Az udvartartás: történelmi profil

2. táblázat: A „Polgármesteri Hivatal” szervezeti profilja, ahogy azt Boston város telefonkönyve bemutatja

3. táblázat: Mátrix: a barátok alkotta párt

4–9. táblázat: Consilia: a bostoni városi kormányzat

10. táblázat: Consilia: Bostoni Bizottság a Diszkrimináció Ellen

11. táblázat: Intézményesítő politika

12. táblázat: Közérdekű tőkeberuházások Bostonban, a Pénzügyi forrás, 1962–1977 alapján

13. táblázat: Szövetségi pályázati források Bostonban: 1968, 1972, 1976, 1978

14. táblázat: Boston városának összkiadása: 1968, 1972, 1976, 1978 (aktuális dollárárfolyamon, milliókban számolva)

15. táblázat: A francia kormány: osztályközi értekezletek és bizottságok, 1961–1985

16–18. táblázat: A „tervezés” mozgásai, egy prizma: a Bostoni Újjáépítési Hatóság

Bevezetés: A politika története

A történet, amit elmesélünk

Az emberek kreatív lények, és a politika kreativitásuk fő kifejezésmódja.

Vannak persze más tevékenységek is, amelyeket az emberek kreatív lényekként végeznek. A festő képeket fest, a zeneszerző dallamokat komponál, az író szavakat vet papírra, az építész épületeket emel, a kézműves tárgyakat készít, a munkás árukat termel. Ezen tevékenységek mindegyike során valami kézzelfoghatót, véglegeset hoznak létre: portrét, csendéletet, dalt vagy szimfóniát, verset vagy szakkönyvet, házikót vagy templomot, asztalt vagy vázát, gépet vagy ruhadarabot.

A politika művelése azonban az a tevékenység, melynek során az emberi lények folyamatosan termelnek, de nem állítanak elő semmi véglegeset vagy kézzelfoghatót. A politika vegytiszta kreativitás: olyan kreatív tevékenység, melynek „terméke” maga a művelni vágyott kreativitás. Az emberi kreativitás kifejezésmódjai közül a zene hasonlítható leginkább a politikához. Egy zenemű, ha nem adják elő, halott; csak akkor válik ténylegesen a zenei kreativitás termékévé, miközben létrehozzák: amikor előadják és meghallgatják. Hasonlóképpen a politikának sincs más valósága, mint a politikai tevékenység folyamata. Saját maga által jön létre: a politikai cselekvésben. A különbség abban rejlik, hogy amikor a zeneszerzés befejeződik, a kész szerzemény megmarad, az előadásmód változásaitól függetlenül. Ezzel szemben a politikában nincsenek végleges termékek; egyetlen eredménye a mozgás a kreativitás folyamata felé. Az a fajta teremtés, amely a politikában megvalósul, véget nem érő teremtés, a creatio continua emberi konfigurációja: a forma és a zűrzavar, a fennállás és a leállás, a tervezés és a széthullás közötti kreatív különbség. Az emberi lények nem létezhetnének politika nélkül. Ez az az „isteni” kreativitás, amely létezésüket lehetővé teszi.

A jelen tanulmány azt a kreatív folyamatot hivatott ábrázolni, amely maga a politika. Tárgya annak a creatio continuának a vizsgálata, amelynek formájában a politika létrejön. A tárgy szempontjából a vállalkozás paradoxnak tűnik. A tanulmány lényege, hogy minden, ami politikai, képlékeny. Mit is vizsgálunk tehát valójában? Mi a tanulmány anyaga, ha mindaz, ami az anyagát képezi, folyamatos változásban van?

Nem léphetünk kétszer ugyanabba a folyóba. Ugyanakkor minden alkalommal megtapasztalhatjuk ugyanannak a folyónak a sodrását. A paradoxon létezik, és a kutatás egészét meghatározza. A tervezett vizsgálódás valóban paradox vállalkozás: semmilyen más módon nem ölthet formát, különben nem az eredetileg tervezett kutatás lesz, mert paradox természete tárgyának paradox természetéből fakad.

Minden, ami politikai, képlékeny. Ezen a képlékenységen belül azonban a politika felülemelkedik saját képlékenységén. Dolgokat és formákat hoz létre, amelyek közül nem a legjelentéktelenebbek saját dolgai és formái, azok a kormányzatok és rezsimek, amelyeken keresztül megvalósul. A politikai teremtés a politika végső célja: a politika azért jön létre, hogy egy polisz, állam, nemzetközösség vagy nemzet formájában létezzen. Úgy tűnik, hogy a politikai teremtés módjában a politika véget érhet, ha létrehozza azokat a „politikai dolgokat”, amelyeknek megteremtésére törekedett. Ugyanakkor mindent, amit a politika létrehoz, a politikának kell fenntartania, vagy rövidesen megszűnik létezni. A politika, mint saját valóságának oka, az októl függ: magától a politikától. Minden politika arra törekszik, hogy meghaladja önmagát, és véget érjen. Ugyanakkor a politika meghaladja mindazokat a végpontokat – minden politikai formát vagy politikai teremtést –, amelyeket elért. A politika folyamata folytatódik, vagyis a folyamatnak nincs „vége”.

A politikai vizsgálódásnak tehát nincs olyan tárgya, amely „létezne”. A tárgy megtörténik, és azokon a formákon túl történik, amelyek révén létrejön, ha vizsgálódás tárgyaként közelítjük meg. Az alternatívák világosak: a politikát vagy formáin keresztül tanulmányozhatjuk, vagy miközben megtörténik. Az első lehetőség a hagyományos választás, a politikatudomány skolasztikus módja. A második lehetőséget ritkán választják, mivel rendkívül nehéz. A politika valósága végtelen, olyan képlékeny valóság, amely folyamatosan meghaladja a formákat, amelyeket átmenetileg ölt. Miért is próbálnánk megfejteni a politika áramlását, amikor léteznek véges formái, bármilyen változékonyak legyenek is, amelyek révén a politikát hagyományosan olyan tárgynak tételezték, amely megérthető?

A végtelenül képlékeny valóság nem igazolja a tanulás véglegesítő módszerét. Épp ellenkezőleg, kihívást jelent a vizsgálódó elme számára, a tudás létező formáitól függetlenül. Tény, hogy lehetetlen lenne megérteni a politikát, ha a megértés folyamatában nem alkalmaznánk a megértés végleges formáit. A végtelent nem a végtelenen keresztül lehet megérteni. A képlékenység nem a képlékenység feltételezése. A politika megértése nem más, és nem is lehet más, mint „véglegesítő” aktus. Ugyanakkor a politika megértése egyszersmind örökös cselekvés is, akárcsak a tárgya. A politika folyamatosan kivonja magát valóságának formái alól, következésképpen megértésének formái alól. A politika tiszta valóság, vagy még pontosabban csupa mozgás: az a mozgás, amely létrehozza azokat a formákat, amelyek révén a mozgás – a politika mozgása – észlelhető, és megtörtént mozgásként érzékelhető.

A kihívás, amelyre a jelen tanulmány megkísérel választ adni, maga a politika, a mozgás. Megismétlem, hogy a tanulmány nem a hagyományos módokon kívánja leírni a politikát. Ehelyett történetet mesél: a politika történetét. A politika művelésével foglalkozik, azzal a tiszta valósággal, amely csak aközben nyeri el a valóságát, hogy megtörténik. A politika vizsgálata, ahogyan itt megjelenik, a politika története, amelyet maga a politika mesél el a vizsgálat folytatása közben.

A történet helyszínei

A tanulmány során a politika történetét különböző helyszíneken vizsgáljuk. A fő helyszín egy város: Boston. A választást három tényező indokolja. Azért esett a választás egy városra, mert bármely város kulcsfontosságú előnyöket kínál a politika vizsgálata szempontjából. Egy városban a politika lényegi formájában van jelen. Először is, nyilvánvaló a politika relevanciája minden emberi tevékenységben, tekintettel arra a mikrokozmoszra, amely minden városban létrejön. Másodszor, az emberi kapcsolatok relevanciája a politika valós eseményeire nézve szintén nyilvánvaló, a városi politika mindenkit közelről érintő mivolta miatt. Bostonra egy klasszikus és egy jelenlegi jellemvonása miatt esett a választás. A bostoni politika soha nem volt unalmas, ihlettelen vagy fantáziátlan. Jelentős véleménykülönbségeik ellenére a bostoni politika megfigyelői egyetértenek abban, hogy a bostoni politika által kínált példa egyedi vonzerővel bír. Ezt a vonzerőt pedig csak tovább növeli a város jelenlegi sorsa. Az 1950-es évek végén úgy tűnt, hogy Boston sorsa megpecsételődött – a város hanyatlott. Harminc évvel később, az 1980-as évek végén azonban Boston szinte kiragyog a többi város közül. Mondhatnánk, reneszánszát éli. Emellett ez a város olyan mértékben dokumentálja politikájának kreativitását, hogy olyat máshol aligha találunk. A Bostont eltöltő új erő nem pusztán a szerencse eredménye. A város sorsa elsősorban annak a kreatív erőnek köszönhetően fordult jobbra, amelyet a városi élet a politikából merített. Az a lehetetlennek tűnő projekt, hogy a város visszakapja egykori ragyogását, a politikának köszönhetően lett sikeres.

Miközben Boston a sorsával viaskodott, a város polgármestere egy olyan fiatalember lett, aki kivételesen kreatív politikusnak bizonyult: Kevin H. White. White polgármester szokatlanul hosszú ideig, tizenhat éven át vezette Bostont, 1968-tól 1983-ig. Adminisztrációjának részletes vizsgálata szolgáltatta annak az empirikus anyagnak a jelentős részét, amely a jelen tanulmány alapjait képezi. A politika vizsgálata, a politika mint kreativitás realitásának kutatása azonban nem állt meg itt. A Boston tárgykörében végzett kutatás – szociális, politikai, gazdasági történetének, lakosságának, hagyományainak, építészetének vizsgálata – kibővítette a jelen tanulmány alapjait és vizsgálódási körét. Emellett a politika mint kutatási terület szisztematikus vizsgálata egyrészt körvonalazta azokat az előzményeket és párhuzamokat, amelyekhez viszonyítva White polgármester rendszere a kreatív politika paradigmájaként tűnt fel, másrészt a kreatív politika klasszikus hagyományára is fényt vetett. Tanulmányom témája a politika, mint az emberi kreativitás fő kifejezésmódja. Ennek a témának a vizsgálata során a tanulmány a kreatív politika összehasonlító bemutatásává vált. White polgármestert kreatív politikusként más kreatív politikusokhoz hasonlíthatjuk, különösen Franklin D. Roosevelt és Dwight D. Eisenhower elnökhöz, Konrad Adenauer kancellárhoz és François Mitterrand francia elnökhöz. A White polgármester által kiépített személyes rendszer pedig azokhoz a személyes rendszerekhez hasonlítható, amelyeket kreatív politikusok mindig is létrehoztak: az ókorban, a reneszánszban, a mi időnkben; helyi vagy országos szinten; Európában és Amerikában egyaránt.

A történet témái

Ha igaz, hogy a politika az a kreativitás, amelynek révén az emberek léteznek, akkor az emberi társadalom megteremtése az a téma, amellyel a politika vizsgálata foglalkozik. Ennek megfelelően a jelen munka A kreatív hatalomgyakorlás művészete alcímet kapta. Ezzel együtt a kutatás vizsgálódási köre és empirikus megalapozottsága tematikus sokféleséget eredményez az általános témán belül. Míg a kutatás területe a politika marad, a terület vizsgálata során az alábbi tematikus vonulatokat követtük:

– Bostoni politika

– Kevin H. White bostoni polgármester igazgatási apparátusa

– Boston történetrajza

– Városi politika

– Amerikai politika

– „Várostervezés”

– A városok reneszánsza

– A politikatudomány és módszertana

– Kormányzás

– Politikai hatalom

– Politikai intézmények

– A politikai pártok összehasonlító története

– A politikai finanszírozás elmélete

– A politika patológiája

– A politika időbeli létmódjai

– Barátság és politika

– Választási kampányok

– A tér politikai jellege

– A politika térbeli jellege

– Térbeli kreativitás

– Politikai kreativitás

A történet írása, a történet olvasása

A történet azt akarja, hogy elmeséljék. Formára van szüksége: olyan narratívára, amely kibontja drámáját és igazságát. A történet formájának lehetővé kell tennie, hogy a közönség megtapasztalja a történetet, és a közönséget a történet hitelességének tanújává kell tennie. A történetnek, ahogyan elmesélik, a ténylegesen megtörténő történetté kell válnia, a közönség narratívájává.

A tanulmány megírása során ezért a következő szabályokat követtem:

a) A lehető legolvasmányosabbá kívántam tenni a tanulmányt, ezért a felhasznált anyagokat csak részben mutattam be a főszövegen belül. Valamennyi anyag bemutatása túlságosan nehézkessé tette volna a szöveget.

b) A főszövegben be nem mutatott anyagokat a lábjegyzetekben dolgoztam fel. Ezért a lábjegyzetek többsége túlmutat a szokásos lábjegyzeteken, és azt a tudományos apparátust mutatja be, amely a tanulmány szerves részét képezi.

c) A tanulmány egészében igen részletes elemzések keverednek általános tematikai észrevételekkel. Minden fejezetet és a fejezeteken belül minden alfejezetet a vizsgálódás következő tárgyának elméleti bemutatása vezet be. Rendszeres időközönként összefoglalók olvashatók, amelyek megfogalmazzák az empirikus elemzésekből levont következtetések általános relevanciáját.

d) A vizsgálódás és a vizsgálódás útvonala nem válik el egymástól. Nem találjuk a kötetben a szokásos módszertani fejezetet, amely fényes elszigeteltségben elkülönül a tulajdonképpeni kutatástól. Ehelyett a tanulmány módszertani felépítését kifejezetten ott tárgyalom, ahol az anyag felveti a „módszer” megválasztásának problémáját: azaz az anyag megközelítését abban a módban (vagy azokban a módokban), ahogy az megjelenik. A módszer buktatóit azzal a módszerrel kerülöm el, hogy módszeresen tárgyalom a tanulmány módszertanát.

Az elmesélt történet különböző módokon olvasható. A közönség több alternatíva közül választhat. A kötetet lehet a kormányzás útmutatójaként olvasni, olyan kézikönyvként, amelyet a tanonc és a szakember is használhat. A tanonc felhasználhatja arra, hogy gyakorolja tudását. A szakember pedig tükörként alkalmazhatja. A kötet természetesen egy Bostonról szóló szövegként is felfogható. Ilyen olvasatban a tanulmány historiográfiai munkát kínál, amelyben a bostoniak ráismerhetnek azoknak az embereknek és eseményeknek a konfigurációira, akik és amelyek a közelmúltjukat alakították, és amelyben mások megismerhetik a helyi ügyek tektonikáját egy olyan különleges helyszínen, mint Boston. Túlnyomórészt tudományos olvasatban a kötet bevezetésül szolgál a politika tudományához. Az olvasónak lehetősége nyílik arra, hogy mind „filozófiai”, mind „empirikus” úton gyakorolja a politika megértését. Végül a kötet pusztán szórakozásul is olvasható. Ez az olvasói élmény akkor valósul meg, ha az olvasó elsősorban a kutatásnak azokat a nyomozói szálait értékeli, amelyek mentén a tanulmány kialakult, és elnyerte végleges formáját. Mint az olvasó rájöhet, a tudás keresésének szintén megvan a maga drámai sodra.

Ez a tanulmánynak csak néhány lehetséges olvasata. Bármelyiket választhatjuk, akár többet is az összetettebb olvasói tapasztalat érdekében. Egyéb lehetőségekre is bukkanhatunk. A tanulmány túlnő saját szövegén. Az alábbiakban közreadom a szöveget. A folytatás azonban egy nyílt lehetőség, amely itt veheti kezdetét: a közönség terméke.

I. fejezet
Az autokrácia, a kreativitás feltétele

το τε γαρ εν το δν άεϊ ΐσχει και το όν το έν·

„Mert az Egy mindig magában foglalja a Létezőt, és a Létező az Egyet…”

Platón: Parmenidész, 142e

1. Filozófiai alapok: a szabadság paradoxona

Mióta létezik a politika tudománya, a politikai szabadság e tudománynak az egyik legfontosabb, ha nem a legfőbb problémája. Minden emberi lény az emberi létezés beteljesítésére törekszik. Arra a szabadságra vágynak, hogy önmaguk lehessenek. Ugyanakkor minden emberi lény csupán társadalmi lényként létezik. Akkor lehetnek önmaguk, ha másokkal kapcsolódva azok. A társadalom a szabadság feltétele. A szabadság azonban nem tűr feltételeket. Az emberi lények tehát mindenkor a következő paradoxonnal szembesülnek: ahhoz, hogy szabadon önmaguk lehessenek, korlátozniuk kell ezt a szabadságot. Miközben törekednek a szabadságra, amely lehetővé teszi a valóban emberi létezést, tiszteletben kell tartaniuk azokat a határokat, amelyek egyedül teszik lehetővé ezt a szabadságot.

A politika teljes folyamata ebből a paradoxonból táplálkozik.{1} Ha a paradoxon nem létezne, politikára sem lenne szükség,{2} a politika tudománya pedig értelmetlenné válna. A paradoxon azonban fennáll és természetesen fenn is marad.{3} „Il n’est pas de liberté, sans organisation de cette liberté – Nincs szabadság a szabadság megszervezése nélkül.”{4}

Ennek megfelelően a politika tudománya története során nagyrészt a „szabadság megszervezésének”, vagyis a „politikai szabadság” létrehozása és fenntartása lehetőségeinek vizsgálatát jelentette – az emberi lények szabadságának vizsgálatát a szabadság uralma alatt.{5} Ez a vizsgálódás, mint tudjuk, nem eredményezett hibátlan forgatókönyveket, sem bombabiztos terveket.{6} A politikatudomány „köztes” tudománynak bizonyult az emberi tökéletesség ideái és az emberi gyarlóság megtapasztalása, a rend paradigmái és a zűrzavar valósága, a logikai gondolkodás tanai és a józan ész gyakorlati logikája között.{7} A politika tudománya azonban egyik formájában közelebb került a politikai szabadság paradoxonának megoldásához,{8} ahhoz, hogy megvalósítsa a „szabadság” „megszervezésének” ellentmondásos feladatát, amikor feltalálta az alkotmányos kormányzást.

Az alkotmányos kormányzás „csodálatos” mechanizmus. Azáltal teremt politikai autoritást, hogy tagadja azt. Szándékosan gyengíti a politikai végrehajtó hatalmat, így arra kényszeríti, hogy kivívja azt az autoritást, amelyre szüksége van. A kormányzatot alkotmányosan darabokra zúzza, és annak, aki meg akarja ragadni a hatalmat a darabkák e forgatagában, mindenekelőtt fel kell építenie a saját autoritását. Az alkotmányos kormányzás létmódjában a hatalom képlékeny jelenség, amely csak a hatalomra való szakadatlan törekvés folyamatában ragadható meg.

De hogyan szerezheti meg a kormányzáshoz szükséges hatalmat az alkotmányos kormányzat feje, akitől szándékosan tagadják meg a hatalmat, úgy, hogy továbbra is alkotmányos kormányzat feje maradjon?

Az alkotmányos kormányzás gyakorlatában a szabadság paradoxona a hatalom paradoxonaként jelenik meg. Az alkotmányos kormányzat egyrészt olyan kormány, „amelynek hatalma […] az egyéni szabadság fenntartásához alkalmazkodott”.{9} Másrészt kormányzat, és a kormányzatnak „a vezetést és az irányítást is magában kell foglalnia valahol; az államvezetés annak a művészete, hogy a kormányzat különböző részeit hatékony együttműködésre bírjuk a közös célok elérése érdekében”.{10} Az alkotmányos kormányzat nem működhet hatalom nélkül; szüksége van a politikai hatalomra. Ennek ugyanakkor a szabadság hatalmának kellene lennie – annak a szabadságénak, amely tagadja a hatalmat.

Mit tehet tehát az alkotmányos kormányzat feje? Törekedjen mégis a hatalomra, amelyet a szabadság látszólag megtagad tőle? Más szóval, álljon készen arra, hogy megszegje a törvényt és az alkotmányt?

Az alkotmányos kormányzás igazsága azonban oszthatatlan. Nincs kivétel a jogállamiság alól, sem a közrendűek, sem a fejedelmek számára. Az alkotmányos kormányzás nem a hatékonyság, a határozottság vagy a kompetencia védelmében, hanem a szabadság védelmében jött létre. Aki megszegi a törvényeket, akár csak egyet is, az megteszi a végzetes lépést, amely elválasztja a jogállamiságot az emberi szeszélytől. Bármilyen erősnek kell is lennie az alkotmányos kormányzat fejének ahhoz, hogy képes legyen a kormányzásra, sohasem lesz legitim indoka arra, hogy felszámolja a szabadság menedékét: a jogállamiságot.

Annak a hatalomnak, amelyre a szabadságnak szüksége van, de amelyet tagadni látszik, a szabadság alkotmányán belül kell léteznie. Ez a hatalom nem érhető el intézményesen; az intézményes keret, az alkotmányos kormányzás a szabadság fenntartásának, és nem a hatalom megszerzésének az eszköze.{11} A kormányzáshoz szükséges, intézményesen széttagolt hatalmat az intézményes kereteken belül kell kivívni, egy parainstitúciós vállalkozás során. „A vezetést és az irányítást is magában kell foglalnia valahol.” Ám ez a valahol nincs sehol, mindaddig, amíg az alkotmányos kormányzat feje meg nem szerezte az alkotmányos kormányzat fejének hatalmát ott, ahol ő maga található.

A hatalom paradoxona fennáll. Ez a szabadság paradoxonának alkotmányosan átlényegült formája. Nincs megoldása, és mód sem létezik arra, hogy megoldást találjunk. Létezik azonban a paradoxon megragadásának művészete: a végrehajtó politika. A hatalomra való folyamatos törekvés közben a politikai végrehajtó kiépíti azoknak a forrásoknak a „rendszerét”, amelyekből folyamatosan önnön hatalmát merítheti. Azáltal lesz úrrá a hatalom paradoxonán, hogy az alkotmányos kormányzat keretein belül megteremti a személyes hatalom intézményeken kívüli konfigurációját. Az alkotmányos kormányzat széttöredezett darabkáival monokratikus hatalmat szegez szembe – az autokráciát.

2. Hatalom és építészet

Azok, akik a politika művészetét gyakorolják, rendszerint örömüket lelik az építészet művészetében: úgy tekintik, mint hatalmuk szimbolizálásának tökéletes módját.{12} A politikusok szenvedélye az építészet kifejezőereje iránt felülemelkedik a kormányzatok és uralkodók sokféleségén. Rabul ejt királyokat és sejkeket, zsarnokokat és hadurakat, elnököket és szenátorokat, polgármestereket és tanácsosokat, a birodalmi udvar méltóságait és a köztársaság polgárainak képviselőit egyaránt. Az épületekben, emlékművekben és városképekben rejlő szimbolikus potenciál vonzza a politikai hatalmat annak formájától függetlenül, és arra csábít uralkodókat és rezsimeket, hogy az építészet nyelvén fejezzék ki hatalmuk valóságát.

Az (1969-ben befejezett) új bostoni városházán tett tanulmányi kirándulás kiváló például szolgál, mivel a környezetet és magát az épületet is nyilvánvalóan úgy tervezték, hogy szimbolikus jelentőséggel töltsön meg egy ilyen látogatást. Képzeljük el, hogy Bostonba látogatunk, és építészeti, valamint polgári kíváncsiságtól vezetve megközelítjük a bostoni kormányzat székhelyét. Milyen tapasztatokkal szolgál az utazásunk?

Miután előbukkanunk a City Hall Plazára nyíló utcák egyikéből, utunk átmenetek sora. A városháza előtt elterülő térre lépve egy olasz város piazza della repubblicája juthat eszünkbe. Korábbi gyors tempónkról kényelmes sétára váltunk, mozgásunk alkalmazkodik a tér elrendezéséhez. Csatlakozunk a többi emberhez egy nyilvános színtéren. Mozgásunk hatósugara egy gyalogoséra csökken, akárcsak polgártársainké, és egyre élesebben érzékeljük a téren folyó társasági életet. Megállunk, hogy elmerüljünk saját gondolatainkban, de ehelyett növekvő vágyat érzünk, hogy megtapasztaljuk a városi közösséget. Szinte észrevehetetlen befolyás irányít minket a városháza bejáratához. A tér enyhén lejt az épület felé, és ezzel minden mozgás irányát megszabja a téren belül. Természetesnek tűnik, hogy a városháza alsó szintjei felé haladunk. Itt aligha kerülhetjük el, hogy észrevegyük mindazokat a jeleket és feliratokat, amelyek az épület közigazgatási funkcióiról árulkodnak. Ha megfigyeljük az előcsarnok elrendezését és az ott folyó tevékenységet, az épület építészeti megoldásainak átfogóbb célját is felfedezhetjük. Kialakítása és a felhasznált építőanyagok révén a csarnok mintegy folytatása a térnek, amelyről érkeztünk. A városháza éppolyan nyilvános térnek tűnik, mint a City Hall Plaza: építészeti szimbolikája nyílt, átlátható kapcsolatot sugall Boston lakói és a városházán dolgozó képviselőik között. Az építészet kihangsúlyozza a demokrácia elvét: csak egyetlen hatalom létezik a városházán „kívül” és „belül”.

Valóban komoly erőfeszítések történtek arra, hogy mindenki, aki ellátogat a város otthonába, úgy érezze, hogy szívesen látják. Az előcsarnokban jól láthatóan elhelyezett asztal mögött recepciós ül, aki elirányítja a látogatókat ahhoz a pulthoz vagy irodához, ahová menniük kell. Az irodák térbeli elrendezése az épület legtöbb részén egyáltalán nem félelmet ébresztő, hanem lehetővé teszi, hogy a látogatók lássák az asztalaiknál munkájukat végző városi tisztviselőket, vagy hallják, ahogy a szomszédos tárgyalóban közügyeket vitatnak meg. Az épület néhány kulcspontján számos tájékoztatót és prospektust helyeztek el, amelyek beszámolnak a városi önkormányzat projektjeiről és teljesítményeiről. Ezeket átlapozva találunk egy füzetet, amely különös érdeklődésünkre tarthat számot, mivel látogatásunk helyéről nyújt információkat. Ha elolvassuk a rövid szöveget, kiderül, hogy valóban szívesen látnak minket látogatásunk utolsó állomásán, a bostoni városi kormányzat székhelyén. Mint olvashatjuk, „[…] a polgármesteri iroda és a városi tanács ülésterme mindenki által látogatható, és közvetlenül megközelíthető a főlépcsőn [amely az előcsarnokból vezet fel].”{13}

A képviseleti kormányzás hierarchiájának megfelelően először a városi tanács üléstermét keressük fel. Miután az utasítások szerint felmentünk a lépcsőn, könnyen megtaláljuk a terembe vezető széles, világosan jelzett ajtót, amely – amint azt láthatjuk, ha megfigyeljük a körülöttünk lévő embereket – nyilvánvalóan egy polgári közösség otthonának bejárata. A tanács éppen ülésezik, és vitájukat hallgatva élünk az alkalommal, hogy leckét vegyünk polgári ismeretekből. Felfogásunk eleinte nem elég éles, hogy áthatoljon a vita komplex nyelvezetén, és megragadja annak valódi tanulságait. A résztvevők nyilvánvalóan egy gyakorlott politikusokból álló testület tagjai, akik jól ismerik a bostoni hagyományokat, a város lakóinak ügyeit és érdekeit, és jártasak a politikai folyamat menetében. Ám, mint arra fokozatosan ráébredünk, úgy viselkednek, mint akik kafkai dilemmával küzdenek, és egy olyan feljebbvalóval próbálnak együttműködni, aki soha nincs jelen, hanem elérhetetlen, és titokzatosság övezi. Lehetséges ez? A bostoni városháza transzparens építészeti szerkezete illúzió lenne csupán? Miért ütközik nehézségekbe, hogy a tanács együttműködjön Boston polgármesterével? A polgármesteri iroda tán nem „mindenki által látogatható, és közvetlenül megközelíthető”? Hol van ez az iroda tulajdonképpen?

A látszólag triviális kérdés szenzációhajhász csengésétől indíttatva azonnal elhatározzuk, hogy látogatásunk zárásaként megtekintjük a polgármester termeit. Visszatérünk a lépcsőházba, amely elvileg nemcsak a városi tanács üléstermébe, hanem a polgármesteri irodába is vezet, de elbizonytalanodunk, hogy merre induljunk. Ez alkalommal az építészet sincs segítségünkre. Megkérdezzük az arra járókat, akik abba a sarokba irányítanak, ahol a lifteket is találjuk. Boston polgármesterének irodáját ide dugták volna a sarokba, a liftek mellé? Először csak betonfalakat és lifteket látunk, de – valóban – a sarok mélyén íróasztallal eltorlaszolt ajtó nyílik, az asztal mögött rendőr ül. Óvatosan végigmér minket, de hagyja, hogy továbbmerészkedjünk. Majd újabb asztal állja utunkat. Az itt helyet foglaló titkárnő, aki alig leplezi, hogy betolakodóknak tart minket, magyarázatot kér hirtelen felbukkanásunkra. Miközben a válaszon gondolkodunk, körbenézünk – a polgári kíváncsiságunkra adott magyarázat végül persze elégtelennek bizonyul –, és megpillantunk egy kisebb szobát, amelynek elrendezése azt sugallja, hogy védeni hivatott azt, ami mögötte elterül. A szobában áll néhány szék, de ha valaki leül, önkéntelenül is idegennek érzi itt magát. Van néhány ajtó, de mindegyik csukva, és sem tábla, sem más jelzés nem látható rajtuk. Az építészeti megoldások célja itt az, hogy megvédjék Boston polgármesterének irodáját a nyilvánosság tekintetétől, és megközelíthetetlenné tegyék. Boston lakóit építészeti védőpajzs választja el polgármesterüktől – aki azonban privát liften surranhat be és ki az irodájából, amely közvetlenül a garázsához viszi. Bostonba tett tanulmányi kirándulásunk tehát befejezetlen marad, mert a városi hatalom szívéhez vezető út utolsó szakasza a polgármester magánterülete.{14} Így már megértjük a liftek mellett, a sarokban elhelyezett előszoba szimbolikus jelentését: nem a demokrácia előcsarnoka, hanem a megismerhetetlen hatalom őrszobája. Miközben az építészeti védőfal mögött megbújó hatalmon elmélkedünk, megfordulunk, és távozunk.

3. A hatalom lehetőségei

Boston város alapító okirata nagy fokú intézményi autoritással ruházza fel a polgármestert. Kevin White munkatársai nem tévedtek ezzel az autoritással kapcsolatban, amikor „a polgármesteri hivatalban [koncentrálódó] jelentős hatalomról” beszéltek, vagy megállapították, hogy a tisztség viselője „akadálytalanul megtehet mindent, amihez csak kedve van, amíg a törvényes keretek közt marad”.{15}

A polgármester a városi kormányzat fő végrehajtó hatalma. Előjogában áll kinevezni vagy elbocsátani az osztályvezetőket, és igénybe venni az irodájában dolgozó „titkároknak” a szolgálatait, akikre nem vonatkoznak a köztisztviselői törvények – Kevin White több száz alkalommal élt ezzel az előjogával, és a „titkári” kinevezések egyfajta személyes kormányzatot, a polgármester „udvartartását” hozták létre (lásd 2. fejezet).

Az alapító okirat azt is lehetővé teszi, hogy a polgármester irányítsa a költségvetési folyamatokat. Jogában áll benyújtani a város éves költségvetését, meghatározni a rendes és pótelőirányzatokat, illetve átvezetéseket kezdeményezni bármely előirányzatból egy másikba – „kivéve személyes szolgáltatások céljaira”. Ezzel szemben a városi tanács nem nyújthatja be a költségvetést, és „ennek egyik elemét vagy egészét sem módosíthatja, illetve nem adhat hozzá további tételeket”, csak annyi áll jogában, hogy csökkentsen vagy elvessen egy adott tételt.{16}

Az alapító okirat igen korlátozott lehetőségeket biztosít a városi tanács tagjai számára, hogy ellenőrizzék a fő végrehajtó hatalmát. Ezzel szemben a polgármester elsőbbséget élvez a városi tanáccsal szemben. Néhány kivételtől eltekintve a polgármesternek kell jóváhagynia a tanács minden rendeletét, határozatát, utasítását vagy szavazatát. Ha a polgármester él vétójogával, a tanács ezt csak a tanácstagok kétharmadának szavazatával bírálhatja felül. Azonban a költségvetést érintő bármely rendelet, határozat, utasítás vagy szavazat semmisnek tekintendő a polgármester vétója esetén. A tanácsnak jogában áll megváltoztatni vagy átalakítani a városi kormányzat szerkezetét, de a tanács ilyen tárgyú szabályzatait vagy utasításait ismét csak a polgármesternek kell jóváhagynia. Ezekben az esetekben pedig a polgármester – a tanács jóváhagyása nélkül – nevezheti ki az átszervezés nyomán létrejött osztályok vagy hivatalok vezetőit, nem pedig a tanács.

Az a számottevő hatalom azonban, amellyel Boston polgármestere rendelkezik a hivatalával járó törvényi felhatalmazásnak köszönhetően, nemcsak a városháza osztályaira vagy hivatalaira, hanem a bostoni önkormányzat teljes szerkezetére is kiterjed. Ez a kiterjesztett hatalom tetten érhető, ha például egyszerű számbeli összehasonlításokat végzünk a Városi Közlönyben (Municipal Register) megjelent táblázat alapján. A táblázat azokat az eljárásokat mutatja be, amelyek során bizonyos tisztségeket betöltenek a bostoni önkormányzatban kinevezés vagy választások útján. A táblázat összesen 153 köztisztviselői pozíciót nevez meg. A pozíciók betöltésében Boston polgármestere nyilvánvaló elsőbbséget élvez, mivel a 153 tisztségviselő közül 113-nak a kinevezése egyedül az ő hatalmában áll.{17}

Egyes esetekben a hivatalával járó törvényes hatalom azt is megengedi a polgármesternek, hogy abszolutista módon kormányozzon. Klasszikus példája ennek White polgármester döntése a bostoni kábeltelevízió kiépítésére és működtetésére alakult koncessziót illetően. A törvény felhatalmazta a polgármestert, hogy saját belátása szerint adományozza ezt a koncessziót. A törvény ugyanakkor nem követelte meg, hogy bármely más intézményt vagy köztisztviselőt bevonjon a bostoni koncesszióért versengő vállalatok kiválasztási folyamatába. Miközben a kiválasztás előkészítésének feladatát képlékeny összetételű tanácsadói csapatra bízta,{18} White polgármester teljes mértékben megtartotta azt az abszolút felhatalmazást, amely az adott esetben megillette. Végső döntése mindaddig arcanum imperiinek számított, amíg ő maga úgy nem határozott, hogy nyilvánossá teszi. Amikor pedig végül nyilvánosságra hozta, a bejelentést az önmaga tudatában lévő hatalom nyelvén fogalmazta meg: „A mai napon bejelentem, hogy a Cablevision vállalatot választottam ki a városi kábeltelevíziós rendszer kiépítésére és működtetésére Boston városában.”{19}

4. Az autokrácia kiépítése

A tisztség jogi formája lehetővé teszi, hogy Boston polgármestere ijesztő mértékű hatalmat élvezzen és gyakoroljon. Bármely bostoni polgármester megkísérelhette volna, hogy éljen ezzel a hatalommal. Így tett Kevin White is, akit 1967-ben választottak először a város polgármesterévé, és aki 16 éven át, 1968-tól 1983-ig töltötte be ezt a tisztséget. White-nak nemcsak sikerült élnie ezzel a hatalommal, de olyan mértékben terjesztette ki a polgármesteri jogköröket, amilyenre a város alapító okiratának legmegengedőbb értelmezése sem adna lehetőséget.{20}

Kevin White valószínűleg nem tehetett volna szert ilyen megnövekedett hatalomra, ha csupán hivatala előjogait használta volna ki. Emellett külső tényezők is közrejátszottak, amelyek biztosították az anyagi alapot törvényes hatalma kiterjesztéséhez.

Jelentős mennyiségű szövetségi pénzalapot kellett szétosztani a város kerületei, civil szervezetei és közintézményei között.

Nagyszámú városrehabilitációs és újjáépítési projekt igényelt politikai útmutatást és határozatokat.

A fejlesztők és vállalkozók növekvő klientúrája, akik Boston gazdasági jövőjébe kívántak befektetni, úgy tekintettek White-ra, mint a városháza vezetőjére, aki a város nevében tárgyal és cselekszik.{21}

Azáltal, hogy megragadta ezeket a lehetőségeket, White polgármester jelentősen kiterjesztette politikai tevékenységének területét, amelyben hatalma növekedhetett.

Végezetül, a hivatalával járó törvényes hatalom és a kedvező külső körülményekből származó kiterjesztett hatalom mellett White egy harmadik forrást is talált, amelyből politikai hatalmat meríthetett. Kevin White létrehozta saját „politikai rendszerét”,{22} olyan munkatársak, partnerek és szövetségesek együttesét, akik kizárólag az ő saját politikai céljait szolgálták.{23}

Kevin White-nak Boston polgármestereként befutott pályájából figyelemre méltó jelenség fejlődött ki: az autokrácia beépült az amerikai köztársaság szövetébe.{24}

A White polgármester által megteremtett autokrácia nem ragadható meg az intézményi vagy közigazgatási politikatudomány fogalmi készletével.{25} Az „erős polgármester – gyenge tanács” képlet aligha definiál egy olyan polgármesteri rendszert, amely autokráciává nőtte ki magát. A társadalomtudomány ortodox módszereit követő „empirikus” elemzés sem bizonyulna elegendőnek. Bár feltehetően „realisztikus” lenne, az elemzés szembenállást feltételezne White polgármester rezsimjének „tényleges” tevékenysége és intézményi „formája” között. A feltételezésben rejlő logikát követve az elemzés a rezsim „titkait”, oligarchikus struktúráit, konspirációs politikáját és természetesen korrupt mivoltát boncolgatná. Mivel annál észszerűbbnek tűnne, minél „megdöbbentőbb felfedezéseket” tenne, az elemzés eredményeit inkább a szenzációhajhász elvárások, mintsem a kritikai gondolkodás fényében értékelnék. A rezsim vizsgálata fokozatosan a „szenzációs” jelenségek korlátozott halmazának felkutatásába menne át. Bármilyen lenyűgözőnek bizonyulna is ez a hajsza, eltorzítaná a White polgármester által kiépített autokráciáról formált képünket. Igen, az autokrácia velejárója a korrupció. De ez olyan régi bölcsesség, amelyet szükségtelen újra bebizonyítani – a társadalomtudomány pedantériájától függetlenül. Emellett sem a korrupció előfordulása, sem a közpénzek egyoldalú elosztása, sem egyéb hasonló jelenségek nem magyarázzák meg az autokrácia jelenlétét egy demokratikus társadalomban. Olyan kutatásra van szükség, amely mindenekelőtt tárgya mibenlétét határozza meg.

A White polgármester által kiépített autokrácia a hatalom koncentrálásában tett előrelépés következménye.{26} A folyamat kiindulópontja Boston polgármesterének formális pozíciója volt. A végsőkig kihasználva a pozícióban rejlő lehetőségeket, a polgármester fokozatosan növelte hatalmát. Polgármesteri autoritásának megvalósításában a kiindulóponttól – a hivatallal járó törvényi felhatalmazástól – a koncentrált hatalom, vagyis az autokratikus rendszer felé „mozdult el”.{27} Az az út, amelyet ennek során bejárt, Kevin White személyes útja Boston polgármestereként. Az általa koncentrált hatalom a saját akaratát, saját törekvéseit és saját cselekedeteit tükrözte. Nem változtatott felhatalmazása formális feltételein, hanem a bostoni kormányzat már meglévő struktúráin belül jött létre.

Ennek az autokráciának a vizsgálatát tehát az autokrácia formális és tényleges létezésmódjainak szimultán vizsgálataként kell megvalósítanunk. Csak ezek után fókuszálhatunk a vizsgálat valódi tárgyára: arra az útra, amelynek révén Kevin White az autokrata pozíciójába került, miközben nem változtatta meg egy amerikai város polgármestereként betöltött mandátumának alkotmányos formáját.

5. Az autokrata stratégiája

A koncentrált hatalom pozícióját csak úgy lehet betölteni, ha folyamatosan fenntartjuk a hatalom koncentrációját. Állandó támogatás nélkül a felhalmozott hatalom gyorsan összeomlana, és a pusztán formális autoritás sík terepévé válna. Bármely vezetőnek, aki a hatalom koncentrációjára építi rezsimjét, elsősorban a hatalom folyamatos újjáteremtésére kell összpontosítania. Egy ilyen vezető számára a kormányzás a hatalomért való harcot jelenti – ami véget nem érő küzdelem. Bármilyen alapokon áll is a rendszer, a hatalom forrásainak felkutatása és az igény e források megőrzésére a felhasználásuk közben, a rendszer szerkezetének alapvető problémái.

White polgármester természetesen felismerte az erős kormányzat természetéből fakadó problémákat. Tudta, hogy olyan kormányzati stratégiát kell megvalósítania, amelynek révén elérheti és – ami még fontosabb célkitűzés – folyamatosan újratermelheti a koncentrált hatalom pozícióját.

Stratégiáját úgy alakította ki, hogy saját felemelkedését szolgálja, és kitartóan alkalmazta ezt a stratégiát, amíg Boston polgármestere volt. Ám a stratégia és a polgármester uralmának egymáshoz való viszonyát általában véve nem sikerült megérteni, és valójában elemezni sem.

A közfelfogás szerint White polgármester stratégiáját a „hasonlóságokra” való hivatkozással lehet megmagyarázni: a polgármester kormányzata és Franklin D. Roosevelt elnök „vezetői stílusa” vagy a Richard Daley-nek,{28} Chicago polgármesterének „gépezetpolitikája” közötti hasonlóságokkal.{29} Az ilyesfajta összevetések White polgármester stratégiáját kimondatlanul is utánzásnak minősítik. Azt sugallják, hogy az egyik vagy másik „modellre” való hivatkozás önmagában elegendő a stratégia megértéséhez.{30}

Rámutathatunk arra is, hogy a jelek szerint White polgármester és munkatársai megerősítették ezt a nézetet. Kevin White nem titkolta, hogy ismeri e „modellek” némelyikét;{31} közeli munkatársai pedig elmondták az apparátuson kívüli személyeknek, hogy a polgármester tanulmányozta „FDR vezetői stílusát”; emellett a polgármester stábja több olyan szemináriumon is részt vett, amely a Daley-stílusú politikát oktatta.{32}

Kevin White és munkatársai állításainak ellenére a hasonlóságok felemlegetése nem segít megérteni a polgármester kormányzati stratégiáját, sem pedig e stratégia és a kormányzat természete közötti összefüggéseket. Ez a félrevezető tendencia nemcsak elejét vette azoknak a logikus törekvéseknek, hogy megértsük a stratégia politikai bölcsességét, de könnyű megoldásként cinikus következtetésekre is ürügyet adott. Kevin White az általános vélekedés szerint kizárólag számításból alkalmazta ezt a stratégiát. Úgy festették le, mint egy cselszövőt, akit csak önnön nagyszerűsége és a hatalom izgalma foglalkoztatott.{33}

Ily módon a cinikus ítéletek leple mögött az autokrácia stratégiája érthetetlen maradt. Az ítélkezők a jelek szerint nem vették észre helyzetük iróniáját. Ugyanis épp ők segítettek az autokratának és segédjeinek elhessegetni mindazokat, akik túlságosan is kíváncsiak voltak arra, hogyan sikerült kiépíteni és működtetni az autokráciát. Minden autokratikus rendszer természetéből fakadóan hajlamos eltitkolni a belső működését. A rendszer őrei csak örülhetnek annak, ha még kritikusaik is azt hirdetik, hogy mindössze a klasszikus módszerek visszatükrözéséről, a modellek utánzásáról van szó. Az utánzatokból semmit sem lehet megtanulni, érvel a kritikus és vele a rendszer őre is; mindazt, amit megtudhatunk róluk, a klasszikus példák tanulmányozásából is leszűrhetjük. White autokratikus rendszeréből nincs mit tanulni; akárhogyan működött is, Kevin White csupán Daley és Roosevelt módszereit másolta.

A politika művészete azonban csak utánzatokat ismer, vagy hogy pozitívabban fogalmazzunk, a politika olyan művészet, amelynek gyakorlói a politika klasszicizmusát tanúsítják; a politika a klasszicisták művészete.{34} Különböző emberek különböző korokban és különböző körülmények között időnként „hasonló” megoldásokat találnak a kormányzás problémáira, vagy „hasonló” módon kezelik őket. E művészet minden gyakorlója arra törekszik, hogy elsajátítsa a technikákat, hogy kitanulja a politikus tudományát – mindezt úgy, hogy közben nem sokat tud és nem is törődik előzményekkel vagy elődökkel, a közelmúlt mestereivel vagy a távoli korok bölcseivel.

Sok politikus (ahogy legtöbb kritikusuk is) ártatlan tudatlanságtól vezetve úgy hiszi, hogy politikai tevékenységének „eredeti” jelentősége van. Ez a tévhit nem túl meglepő. A politikusok ugyanis a legritkább esetben tudósok vagy amatőr történészek, akik a politikatudományok területét kutatják. (Bár egy hosszabb pályafutás során egyesekben erős érdeklődés alakul ki a téma iránt.) Ha többet tudnának arról, hogyan gyakorolták művészetüket a sajátjuktól különböző helyeken és időkben, hamarosan „felfedeznék” mindazt, amit saját tevékenységük „megdöbbentő” párhuzamainak vagy előzményeinek tekinthetnének. „Modelleket” találnának – saját uralmuk és az uralmukhoz tartozó kormányzati stratégiák külső vagy korábbi „modelljeit”.

Politikusok lévén nagyon valószínű, hogy fel is használnák, amit találtak. Presztízst és tekintélyt merítenének azokból a „modellekből” – des autres lieux és des autres temps{35} –, amelyeket látszólag „utánoznak”. Persze e modellek hírnevét és vonzerejét is gondosan ápolnák. Nem félnének az utánzástól, dehogy. Addigra már belekóstoltak volna, hogy milyen előnyökkel jár, ha valaki klasszicistaként gyakorolja a politika művészetét. Minél jobban hasonlít saját uralmuk egy „modellre”, annál kevésbé lenne szüksége saját raison d’être-re; minél inkább úgy tűnne, hogy „klasszikus modellt” követnek, annál inkább úgy kormányozhatnának, ahogy csak akarnak – a modell misztikuma tompítaná hatalmuk nyers valóságát. Nem utasítanák el, inkább magukévá tennék a „híres” politikusok tudását, a kormányzás és uralkodás „klasszikus” módszereit, amelyek oly „hasonlóak” a sajátjaikhoz. A politika iránti szeretetből aktualizálni akarnák az „utánzatokat”, amelyek politikai törekvéseik eredetiségének a klasszicizmus látszatát kölcsönöznék.

White polgármester autokráciát épített, és ezt az autokráciát olyan kormányzati stratégia segítségével építette ki, amely hasonlított más, valóban híres politikusok által követett stratégiákra. Modelleket utánzott, és azért tett így, mert az „utánzás” eredeti politikai cselekedeteinek a klasszikus politika jellegét adta. A hasonlóság saját kormányzási stratégiája és az olyan politikusok klasszikus stratégiái között, mint Roosevelt vagy Daley, tompította autokráciájának kétségtelen skandalonját:{36} áthatolt az amerikai köztársaság szövetén, mégis az amerikai politika klasszikus vonulatát tette magáévá. Megtestesítette a szabadság paradoxonát: a politikus kormányzását a megtagadott hatalom és a megszerzett hatalom között.

Ugyanakkor a polgármester nem tudott nem eredeti lenni, ha valóban kormányozni akart. Mivel kreatív erővel rendelkező politikus képében akart tetszelegni, arra törekedett, hogy a lehető legjobban kiterjessze a hivatalával együtt járó autoritást; autokratikus hatalmat követelt magának – de kénytelen volt újra és újra egyre több hatalomra törekedni, különben elárulta volna politikai kreativitásának vízióját. Autokráciájának ez a velejáró dinamikája, a kényes egyensúly kreatív erő és nyílt autoritás között arra késztette, hogy specifikus kormányzati stratégiát alkalmazzon – hogy saját megközelítést dolgozzon ki a kormányzás problémájára.

Az autokráciára leselkedő legnagyobb veszély ugyanis maga az autokrácia. Mivel a hatalom folyamatos koncentrációja táplálja, csak akkor maradhat fenn, ha egy bizonyos módon szerveződik. Ahhoz, hogy létezzen, az autokráciának olyan szervezetre van szüksége, amelyen keresztül megszakítás nélkül szívhatja magába a hatalom folyamatos áramlását, amely folyamatosan újratermeli mindazt a hatalmat, amelyből a rendszer megszületett. Ezért White polgármester autokráciája szükségképpen White polgármester autokráciájának központi problémája volt.{37} Lényege, az autokratikus hatalom megszerzése, a formájától függött – a polgármester kormányzatának szerveződésétől, amely a polgármester autokratikus hatalmának katalizátora volt.

Ezért a polgármesternek politikai tehetségét a kormányzás feltételeinek, és nem csak a kormányzás feladatainak szolgálatába kellett állítania. A kreatív kormányzás megszervezése – ami egyben erős kormányzást is jelent – bizonyos értelemben fontosabb volt, mint maga a kormányzás folyamata. Ha a polgármester csupán „közigazgatási” vagy „politikai irányítási” kérdésnek tekintette volna a kormányzást, ezzel a politika eredeti momentumát, a kreativitást értékelte volna le. Ő azonban rájött a hatalom titkára: az, aki tudja, hogy a hatalom megbízhatatlan társ, a körülmények ajándéka, tudja azt is, hogyan őrizze meg. Azok a feltételek, amelyekből a hatalom kinő, folyamatosan változnak, ezért annak a politikai szervezetnek a struktúráit, amely megteremti a hatalmat az adott feltételekből, szintén folyamatosan változtatni kell. Annak a politikusnak, aki megalakít egy kormányzatot, és ezt kreatívan akarja felhasználni, olyan kormányzatot kell építenie, amely maga is a kreativitás terméke – olyan kormányzat, amelynek „szervezete” a lehető legképlékenyebb, legrugalmasabb és legváltozékonyabb. A politikában a kaotikus kormányzás a kreativitás katalizátora.

Ez a politikai kreativitás logikája, a hatalomhoz vezető út, amelyet White polgármester bejárt, amikor kiépítette autokráciáját. Természetesen „utánozta” Rooseveltet és más politikusokat is, mindazokat, akik megértették és kihasználták ezt a logikát.{38} Ugyanakkor az utánzás eredetiségen alapult. Bárki bármikor megértheti ezt a logikát anélkül, hogy ismerné az előzményeit vagy előfutárait. Ám nem minden politikus lelt rá erre a hatalomra vezető útra, és azok, akik ráleltek, többnyire nem voltak elég ügyesek vagy elég merészek, hogy messze jussanak rajta. Arról a néhány politikusról, aki elérte vagy napjainkban eléri a végső célt, úgy gondoljuk, hogy „hasonlóak”. Valóban így van, mivel bejárták a hatalom kiteljesedéséhez vezető utat, ami minden politikus legfőbb vágya. Ugyanakkor mindannyian egyedül és saját erejükből tették meg az utat. Kevin White utánozta a klasszikus politikusokat. Így lett Kevin White-ból klasszikus politikus.

6. Az autokrácia alapelvei

Mindaz, ami a kormányzás folyamatához tartozik, ahogy maga a folyamat is, potenciális hatalomforrásként tekinthető.

Ez az autokrácia első és legfontosabb alapelve.

Az első alapelvből továbbiak következnek.

1) A politikának azt a területét, ahol az autokrata hatalma növekedhet, a lehető legjobban ki kell terjeszteni; mindenkinek, aki bármilyen minőségben az autokratikus rendszerhez csatlakozik, mindenekelőtt a hatalom új forrásainak azonosításával és kiaknázásával kell foglalkoznia.

2) Mindazt a hatalmat, amely erről a területről származik, egy olyan „szervezetnek” kell felszívnia, amely az új hatalmat az autokrácia szentélyébe továbbítja. Ez fordítva is igaz: olyan kizsákmányoló rendszert kell kiépíteni, amely a teljes területet lefedi, és kiszipolyoz belőle minden megszerezhető hatalmat.

3) A hatalomra való törekvés közben nem lehet megtűrni versenytársakat; a hatalom más középpontjait ki kell iktatni, ha azok vezetői nem fogadják el az ajánlatot, hogy betagozódjanak.

4) Az autokrácia kormányzási formaként nem lehet „semleges”; folyamatos törekvése a hatalomra felemészti a politikai folyamatot, vagy megfordítva, a politika a hatalom felhalmozásáról szól. A kormányzás azt jelenti, hogy mindent a hatalom szempontjából kell értékelni: minden eseményt, minden tranzakciót, minden tényt és minden ötletet, minden személyt és minden csoportot.

Az autokrácia ezen alapelvei a politikát minden olyan ember ügyévé tették, akiknek életét az autokrata kormányzata így vagy úgy befolyásolta. Ezeknek az embereknek két választási lehetőségük maradt. Vagy aktívan részt vettek a „bostoni kormányzat” által felkavart és felfűtött intenzív politizálásban, vagy beletörődhettek, hogy White polgármester politikai ügyködésének békés elszenvedőivé válnak.{39}

7. A láthatatlan kormányzat

Kormányzatának megszervezése során az autokrata néhány politikai magatartásra vonatkozó szabályt alkalmazott. A legfontosabb ezek közül ellentmondott annak, amit általában a „közigazgatás” vagy „politikai irányítás” tudományaként ismerünk: Tedd láthatatlanná a te kormányzatodat!

White polgármesteren kívül senki sem tudta, hogyan is fest pontosan ez a kormányzat.{40}

Az autokrata szándékosan a zűrzavar állapotában tartotta kormányzatát, újra és újra az átszervezések és változtatások forgatagába taszítva.{41} Ugyanakkor mégiscsak létezett a bostoni kormányzat – személyek és intézményi szervezetek tiszavirág-életű konfigurációjaként. Egyedül a polgármester ismerte az aktuális konfigurációt, mert ő „szervezte” meg úgy, hogy ideiglenesen a saját rövid távú céljait szolgálja, és sosem fedte fel mások előtt ezt az arcanum imperiit („a birodalom titkát”). Bárki más szerette volna átlátni a bostoni kormányzat szerkezetét, városi tisztviselő vagy kívülálló, csak bizonytalansággal találkozott. A bizonytalanságot pedig sosem sikerült feloldani. A pillanatnyi szerkezetről – a kormányzat adott pillanatban érvényes „formájáról” – szóló információk rövidesen irrelevánsakká váltak, mivel a kormányzat újabb konfigurációban öltött testet… ami fenntartotta az autokrata arcanumát, és mindenki mást örökös bizonytalanságra ítélt.{42}

Azáltal, hogy kormányzatát a zűrzavar kormányzataként „szervezte” meg, a polgármester növelte hatalmát. Annak az általános bizonytalanságnak a következtében, amely a „kormányzatnak” nevezett ideiglenes szerveződéseket övezte, a polgármester azon törvényi felelőssége, hogy kormányzatot alakítson, az autokrata önkényes hatalmává alakult át. A polgármester kizárólagos tudása a szervezet pillanatnyi felépítéséről technikailag előnyt biztosított neki mindenki mással szemben, aki a kormányzat ügyeit szerette volna vele megvitatni. A hatalom kormányzati zűrzavara ellenére az ő jelenléte mindenütt érződött. Mindig ott volt, még akkor is, ha csak ritkán volt valóban jelen. Bárki is kapcsolódott be a kormányzás folyamatába, ha egy bizonyos kormányzati politikát szeretett volna megvalósítani, nem hagyhatta figyelmen kívül a polgármester kívánságait, szándékait és terveit. Ezeknek az ismerete éppolyan fontos lett, mint bármilyen technikai hozzáértés vagy gyakorlati tudás. Végül pedig politikai szempontból a polgármester bármikor emlékeztethetett mindenki mást a saját autokratikus hatalmára, azt sugallva – vagy szükség esetén azzal fenyegetőzve –, hogy bármikor megváltoztathatja a „játékszabályokat”, és lerombolhatja a kormányzati apparátust – vagy annak egyes részeit –, majd mindent újjászervezhet a saját kívánságainak és terveinek megfelelően.

Mindazonáltal valóban abszurdnak tűnik az a szándék, hogy a kormányzatot a zűrzavar kormányzataként „szervezzék” meg. A kormányzás bizonyos szempontból nem más, mint a politika megszervezése. A kormányzatot általában a „rend”, „rendszerezés” és „rendszeresség” letéteményesének tekintjük. Bármely „kormányzat”, amely híján van ezeknek a tulajdonságoknak, a fentiek alapján egyáltalán nem is tűnne kormányzatnak. Mit tett tehát White polgármester? Kormányzatot szervezett – amely lényegében stabil intézmények és szabályozott eljárások rendszere? Vagy zűrzavart teremtett – azaz kaotikus intézményi berendezkedések és kiszámíthatatlan manőverek sorozatát?

A nagy fokú személyes hatalom felé vezető úton haladva a kormányzás első fajtáját nemigen választhatta. De azt sem mondhatta, hogy legyen káosz, és ez lesz majd a kormányzati forma. Tehát valami mást tett. Kettős kormányzati rendszert hozott létre, amely ötvözte a káoszt a renddel, a szabálytalanságot a folytonossággal, a rugalmasságot a stabilitással, a zűrzavart a következetességgel.

Ez a kettős kormányzati forma a struktúrák egy jól meghatározott formájától függött. Mivel kormányzat volt, szükségszerűen tartalmazott bizonyos adminisztratív, igazgatási és végrehajtó intézményeket. Mivel azonban strukturálatlan kormányzat volt, ezért képlékeny és formátlan szerveződésekből állt össze. Az autokrata megteremtette – pontosabban életre keltette – a képlékeny szerveződések olyan parainstitúciós – intézményrendszeren kívüli – halmazát, amely révén egyszerre vezethette a várost, és megvédhette a város fölötti uralmát a kormányzati zűrzavar segítségével.{43}

8. Az intézmények létrehozása

A kormányzat, amely a szokások és eljárások intézményesülésével alakul ki, nyilvánvalóan különböző „intézményekből” áll: osztályokból, hivatalokból, bizottságokból, testületekből, hatóságokból stb.{44} Az „intézmény” kifejezés a folytonosság és szilárdság képzetét kelti. Az autokrata kettős kormányzata is feltételezett bizonyos intézményi folytonosságot – ám ez csak szerkezeti, és nem lényegi folytonosság volt, amelyet az intézmények folytonos szerkezetei biztosítottak. Ez a szerkezet azonban intézmények rugalmas hálójából állt, és maguk az intézmények is rugalmas alakzatokként jöttek létre.

Létezett egy kormányzat, de létezésének intézményi formája képlékeny volt. Ezt a képlékenységet a változás két tengelye alakította, amelyek összefogták a kormányzat szerkezetének két elemét: egyrészt a formát/struktúrát, másrészt a rugalmasságot/képlékenységet. Csak ezek nyújtottak bármilyen „folytonosságot” vagy „állandóságot” a szerkezet számára. Megakadályozták, hogy képlékenysége a szétesés felé sodorja.

A változás egyik tengelye azokat az intézményeket érintette, amelyekből a kormányzat állt, valamint azokat az embereket, akik megtestesítették eme intézményeket. Meghatározta egymáshoz viszonyított relatív pozíciójukat, ezáltal kijelölte a változás fókuszpontjait a kormányzat intézményi felépítésében. Ennek a felépítésnek a változásai jellemzően a következő módon indultak és mentek végbe: bizonyos számú embert áthelyeztek azokból az intézményekből, ahol épp dolgoztak, a létező intézményeken „kívüli” helyekre, amelyek azonban a kormányzat szövetén „belül” helyezkedtek el. Azokat, akik ily módon egy helyre kerültek, „tanácsadó testületként”, „szakpolitikai bizottságként” vagy más hasonló szervezetként definiálták. Ezek alkották a politikák megvitatásának és kidolgozásának intézményrendszeren kívüli testületeit. A csoport további fennmaradása és különösen a „formája” a viták hosszán, intenzitásán és leginkább az eredményein múlott. A csoportot ezek után vagy feloszlatták, vagy „elaltatták”, vagy átalakították egy újabb hivatallá, bizottsággá, hatósággá, társasággá vagy más hasonló intézménnyé. Az utóbbi esetben új intézmény jött létre a kormányzat szövetén belül – szinte természetes módon.{45}

Egyes esetekben az új intézmény létrejötte nem érintette a már meglévő intézményeket. Más esetekben azonban egy vagy több már meglévő intézmény részeit helyezték át az új intézménybe, vagy az új intézmény vette át egy vagy több meglévő intézmény szerepét. Minden ilyen esetben az emberek – és nem az intézmények – voltak a változás fókuszpontjai a kormányzat szerkezetén belül. Tömören fogalmazva, a kormányzat csak az emberek képlékeny szerveződései révén létezett.

9. Intézmények közötti mozgás

A változás második tengelye az intézmények közötti kapcsolatokat strukturálta. Az intézmények természetesen nem alkottak semmilyen hierarchiát vagy hasonló rögzített rendszert. Ehelyett folyamatos mozgásban voltak egymáshoz képest. Mozgásuk lendületét pedig a polgármester adta.

Az autokrata vertikális mozgást indított el az intézmények között, amikor egyiket vagy másikat a saját érdekeit szolgáló speciális felelősséggel ruházta fel. Az ilyen intézmény ezáltal „magasabb” pozícióba került a kormányzat pillanatnyi szerkezetén belül. Általában az új fejleménnyel érintett emberek mindegyikét tájékoztatták – vagy már tapasztalatból tudták –, hogy az intézmény felemelkedése próbaidős „előléptetés”. A próba hatékonyságát nemegyszer egy második vagy harmadik intézmény párhuzamos „előléptetésével” fokozták. Ez olyan versengést szült, amely bírósági tárgyalásra hasonlított, mivel két vagy három intézmény állt szemben egymással mindaddig, amíg az „esküdtszék” – azaz az autokrata és bárki más, aki ebben a kérdésben a tanácsadójaként szolgált – meghozta az ítéletet. Amikor az „esküdtszék” „kimondta az ítéletet”, az autokrata egyszerűen megvonta támogatását azoktól az intézményektől, amelyek teljesítménye negatív megítélés alá esett. Mivel az intézmények státusza eleve meghatározatlan volt, ezért hagyták őket addig süllyedni, ahol „lefelé” tartó mozgásuk magától megállt.

Az intézmény felemelkedése természetesen izgalommal töltötte el az ott dolgozókat, míg a „bukás” gyakran traumatikus hatással járt; az intézmény, amely elbukott, elveszítette politikai életképességét. A dolgozók hangulata, lojalitása és hatékonysága komolyan sérült, az intézmény a szétesés felé sodródott, ami egyre inkább igazgatási problémává tette.

A polgármester szempontjából azonban az efféle „természetes” hatások nem feltétlenül voltak kedvezőtlenek, mivel újabb alkalmat nyújtottak arra, hogy hatalmat merítsen a kormányzati zűrzavarból. Közbeléphetett, és elválaszthatta a túlélőket, a politikai harcosokat az áldozatoktól, a kontároktól; átszervezhette a széthulló intézményt vagy egyes, még életképes részeit – a túlélőket is beleértve – átültethette megfelelőbb helyre a kormányzati folyamat pillanatnyi szerveződésén belül.{46}

Az intézmények között horizontális mozgásra is sor került. Az autokrata oly módon indította el az ilyen irányú mozgásokat, hogy egyrészt politikai területeket határozott meg, másrészt egy vagy több ilyen területhez egy vagy több intézményt rendelt. Amennyiben a politikai területeket világosan meghatározták, és egy területet rendeltek egy intézményhez, minden intézmény távolodott az összes többitől. Ily módon az intézmények összessége a kormányzat funkcionális dimenzióját képviselte. Ha azonban az autokrata úgy döntött, hogy csak homályos meghatározásokat ad, és a hozzárendelések között is átfedés volt, úgy az intézmények egymás felé mozogtak, olyan közelségbe, ami szükségképpen konfliktusokhoz vezetett. Miközben hatáskörökért és politikai relevanciáért versengtek egymással, az intézmények a kormányzat politikai dimenzióját képezték le.

Természetesen sosem mozgott valamennyi intézmény ugyanabba az irányba. Különböző időpontokban különböző politikai irányelvek születtek, amelyek a mozgás és leállás bonyolult geometriáját hozták létre az intézmények között: egyes intézmények bővültek és széttartó mozgást végeztek, miközben intézmények egy másik csoportja közeledett egymáshoz, és keresztezte egymás útját; megint mások ideiglenesen egy helyben maradtak. A kormányzat egésze ezért sosem alkotott tisztán „funkcionális” vagy tisztán „politikai” szervezetet. Intézményeinek geometriája révén a kormányzat folyamatos ingamozgást végzett az „adminisztráció” és a „politika”, illetve a „politika” és az „adminisztráció” között.

Miközben az autokrata ily módon létrehozta és mozgatta az intézményeket, helyettesei sem maradtak tétlenek a kormányzatban. Ők is folyamatosan mozgattak, átszerveztek és változtattak az általuk igazgatott hivatalokban. Átvették az autokrata kormányzati stratégiáját, és alkalmazták politikai magatartásának irányelveit: képlékeny állapotban tartották az intézményeket, és intézményeik belső képlékenységét a változásnak ugyanazon két tengelye alakította, amelyek a kormányzat egészének képlékenységét is mozgatták. Így segítették az autokratát abban, hogy mindent a lehető legképlékenyebbé tegyen a kormányzaton belül. A képlékeny intézmények illettek a kormányzat képlékeny formájába.

10. Politika kontra kormányzat

Azáltal, hogy kormányzatát rugalmas szervezetek rugalmas hálózataként építette fel, az autokrata számos politikai előnyre tett szert.

Először is biztosította a politika elsőbbségét az intézmények fölött.{47} Az intézmények formája követte a politikák alakulását. Egy adott politika kezdeményezése vagy megváltoztatása mindig magában foglalta annak az intézményi apparátusnak az újragondolását és szükség esetén átszervezését, amelyen keresztül a politika megvalósult. Az intézményi rutinok felborultak. Az intézmények legfontosabb funkciója, a politika szervezése nem helyettesítette magát a politikát. A politika lendülete győzedelmeskedett, és a politika intézményi formáját a képlékeny szerveződés állapotában tartotta.

Másodsorban az autokrata megtartotta a lehetőséget arra, hogy motiválja a kormányzat tagjait. A képlékeny forma, amely számos intézményi változásban valósult meg, felhasználható volt arra, hogy izgalomban tartsa a kormányzat egyes résztvevőit. Természetesen mindenkit érdekeltek az előléptetések, a fizetésemelések, az új és vonzó feladatok. Azokban, akik érintettnek érezték magukat, minden változás felébresztette ezt az érdeklődést. Mivel pedig számos változás történt, az autokrata nagyon sok ember reményeivel játszadozhatott a kormányzatban. Mindenki – helyesen – úgy tekintette a folyamatos kormányzati zűrzavart, mint ami folyamatos lehetőséget nyújt, hogy még nagyobbat lépjenek előre a személyes karrierjükben. Ezért azzal, ahogyan „megszervezte” a kormányzatot, az autokrata a felfokozott várakozás légkörét teremtette meg annak tagjai között, és ezt gondosan ápolta és mesterien kihasználta.

Harmadsorban az, hogy folyamatosan változtatta az emberek helyét a kormányzaton belül, jelentős hatalmat biztosított az autokratának a kormányzati hivatalok vezetői fölött. Egy osztályvezető egy pillanatig sem lehetett biztos abban, hogy osztálya egyes tagjait nem a polgármester vette fel általa meghatározott feladatokra – vagy hogy egy ilyen személy veszi a fáradságot, hogy tájékoztassa erről hivatalos feljebbvalóját. Míg az autokrata megengedte magának, hogy bárkivel konzultáljon bármilyen általa választott témában,{48} vagy bárkit felkérjen, hogy csatlakozzon azokhoz a szerveződésekhez, amelyek segítségével folyamatosan átalakította a kormányzatát, addig valójában nem a kormányzati hivatalok vezetői kezében volt az irányítás: azokat az embereket, akikkel rendelkezni akartak, gyakran már azelőtt áthelyezték, hogy rendelkezhettek volna velük. Az autokrata szeszélyes uralma adminisztratív nyugtalanságban és politikai bizonytalanságban tartotta az osztályvezetőket.

11. Az autoritás gyakorlása

A kormányzatot alkotó intézményekben általában kialakul egyfajta hivatali út. Ez a „rend” képzetét kelti, és meghatározza az intézményi interakciók eljárásrendjét. Emellett az egyes intézmények belső szervezete bizonyos szakmai elgondolásokat követ – ilyen például a felelősségek megosztása –, ami újabb hivatali utakat hoz létre.

A hivatali utak és az intézményi szerveződés ilyen egybeesésének nem volt helye az autokrata kormányzatában. Az intézmények képlékeny szerkezete elutasította a formális autoritást. Az autoritás minden megnyilvánulása szükségszerűen „homályos” volt.{49} Az autoritás ugyanolyan képlékeny jelenséggé vált, mint maga a kormányzat.

Az autokrata nem támaszkodott kizárólag az autoritás „természetes” zűrzavarára. Szándékosan megerősítette a zűrzavart azáltal, hogy az autoritás egy sajátos struktúráját hozta létre és tartotta folyamatosan életben. Ám nem egyszerűen véletlenszerű struktúrát választott. Miközben össze akarta zavarni a hivatali utat, mégiscsak kénytelen volt valamiféle „rendet” kialakítani. Bármilyen kormányzati apparátus lebénul, ha tevékenységeit nem szabályozzák a megfelelő módokon. Ahhoz, hogy működhessen, egyértelműen ki kell jelölni az egyes emberek és egyes intézmények feladatköreit. Ugyanakkor a világosan meghatározott feladatok struktúrája nem fért volna össze az autokrata kormányzatával, különösen az autoritás „homályos” megnyilvánulásainak tendenciájával. Ismét arra a bizonyos képlékeny szerkezetre volt szükség, olyan struktúrára, amely kijelöli, de egyben össze is zavarja a hivatali utat. A polgármester mindkét feltételt teljesítette: az autoritást a kormányzaton belül és a kormányzat által is gyakorolta. Az autoritás gyakorlása azonban minden esetben csak súlyosbította az illetékességek zűrzavarát az egymással versengő erőterekben. Számos különálló hatáskör létezett, ezek azonban átfedésben voltak, ezért nem jelölték ki világosan, hanem összemosták a hivatali utakat.{50}

Az autokrata két jól meghatározott módszert használt az egymást metsző hatáskörök létrehozására.

Először is duplán jelölte ki a feladatokat, ezért két személy – vagy két intézmény – volt kénytelen versenyezni egymással ugyanazon feladatkörben, és egyikük sem nyerhetett kizárólagosan. A riválisoknak rendszerint sikerült valahogyan érvényesülniük és külön hatásköröket kialakítaniuk ugyanazon feladatkörön belül. A hatáskörök kiterjesztése azonban folyamatos versengés és vita tárgya volt. A két hatáskör sosem öltött szilárd alakot. Véletlenszerű képződmények voltak egy véget nem érő versenyben. A versenytársak mindegyike teljes felhatalmazással rendelkezett ugyanazon feladatkörben. Ugyanakkor bármilyen felhatalmazásuk volt is, az csak részleges és feltételes lehetett. Ők maguk pedig saját korlátaik eszközeivé váltak.

A módszer hatékonyságát jelentősen fokozta az az elvárás, hogy a dolgozók – vagy hivatalok – ne csak egy, hanem több feladatkörben is tevékenykedjenek. Következésképpen a dolgozónak vagy hivatalnak az egymással versengő erők csataterén kellett fenntartania saját hatáskörét, ahol minden egyes feladatkört jelentkezők egész sora követelt magáénak, és ahol minden hatáskör jó néhány más hatáskörrel volt átfedésben. Nemcsak egy szereplő versengett egy másikkal ugyanazon feladatkörért, hanem mindenki megkérdőjelezte mindenki más autoritását az illetékességért folyó általános versengés során. Léteztek hivatali utak, de ezek csak a folyamatosan változó mozgásokat követték.{51}

A második módszer abból állt, hogy különböző személyek – vagy intézmények – ugyanolyan feladatot kaptak, és egyikük sem volt tudatában annak, hogy riválisai vannak. A hatáskörök átfedésben voltak, de azok, akik egymás területén tevékenykedtek, eleinte észre sem vették, hogy egymással versengenek. Az autokrata fölül állt mindezen, páholyból szemlélhette a versenyt, és megfigyelhette az egyes versenyzők erősségeit és gyengeségeit.

A személyek és intézmények csak a feladataikat végezték, de tudtukon kívül riválisokká váltak, ezért aláásták egymás autoritását. Mindenki bizonyítékokat szolgáltatott mindenki más kritikus megítéléséhez. Miközben munkájukat végezték, akarva-akaratlanul is az autokrata hideg számításainak cinkosaivá váltak. Miközben ellátták feladataikat, elkerülhetetlenül kiszorítottak másokat a feladatkörükből.{52}

A gyanútlan versenytársak előbb vagy utóbb persze ráébredtek helyzetükre. A felismerés elkerülhetetlenül aláásta saját személyes autoritásukról alkotott felfogásukat. Nemcsak arra jöttek rá, hogy másokkal versengenek, de azt is megértették, hogy csupán bábuk egy „játszmában”, amelyet nem ők irányítanak. Amint átlátták a helyzetet, érzékelték az autoritás zűrzavarát, és ennek a zűrzavarnak a valóságát is. Személyes autoritásuk csupán addig a felismerésig terjedt, hogy nem rendelkeznek autoritással. Volt autoritásuk, mégis meg kellett tanulniuk a leckét, hogy nincs valódi autoritásuk. Összezavarodtak autoritásuk mértékét illetően, de azt is megértették, hogy semmilyen más módon nem tapasztalhatják meg az autoritást. Az autokrata kormányzatában az autoritás is mozgásban volt; elillant azok elől, akik meg akarták ragadni, és azoknál maradt, akik beletörődtek, hogy forgandó.{53}

12. Az autokrata és munkatársai: a tartózkodó bizalmasság

Kettős kormányzata létrehozásával a polgármester nemcsak képlékeny intézményi struktúrákat teremtett, de képlékeny személyzeti struktúrákat is. A képlékeny személyzeti struktúrák fogalma elsőre ellentmondani látszik a hatalom természetének. Senki sem kormányozhat úgy, hogy nem gyakorol ellenőrzést a kormányzatában dolgozó emberek adminisztratív és politikai magatartása fölött. De hogyan valósulhat meg ez az ellenőrzés, ha a kormányzatot alkotó emberek „helye” és „identitása” folyamatosan cserélődik az amorf szerveződések kavargásában? Nem bátorítja ez arra a dolgozókat, hogy független tereket hozzanak létre?

Az autokrata azáltal békítette ki a hatalom és a képlékeny személyzeti struktúrák ellentétét, hogy minden munkatársával különleges viszonyt alakított ki. Egyikük így magyarázta e kapcsolat mibenlétét: „Akkor is személyes kapcsolatban vagyunk White-tal, ha húsz emberen kell átjutnunk, hogy elérjünk hozzá. White nem ad egyértelmű utasításokat. Saját erőnkből működtetjük a programjainkat, de White nevében […]. Ha valaki találkozik vele, vagy megérti őt, vagy sem.”{54}

White saját személyes varázsát vetette latba a beosztottainál, és elhitette velük, hogy a kommunikáció egy speciális formája áll fenn „a polgármester” és munkatársai között: a kommunikáció olyan intenzíven bizalmas volt, hogy nagyrészt szükségtelenné tette az olyan formális eszközöket, mint a gyakori megbeszélések, közvetlen érintkezés vagy személyes információk. „A polgármestert” és munkatársát elválaszthatta egymástól az időbeli, térbeli vagy presztízsbeli távolság – lehet, hogy csak ritkán találkoztak; vagy egyikük fölé- és másikuk alárendelt státusza; vagy egyikük rivaldafényben lévő politikai élete és a másikuk viszonylagos ismeretlensége és korlátozott szerepe. „A polgármester” mégis számíthatott munkatársa hűségére, a munkatárs pedig úgy érezhette, hogy képes olvasni „a polgármester” gondolataiban és szándékaiban.{55}

A polgármester a távolból táplálta a bizalmasság érzését. Természetesen minden munkatársa igyekezett közel kerülni hozzá. A polgármester nagy hozzáértéssel kezelte ezt az általános kívánságot. Szigorúan ellenőrizte, hogy ki juthat el hozzá, és ezt olyan kiváltsággá tette, ami különleges státuszt vagy befolyást jelentett, lehetőséget arra, hogy megoszthassák vele gondolataikat, és a bizalmasai legyenek, vagy mindezt egyszerre. A polgármester különböző alkalmakkor, különböző indokokból, különböző embereknek osztogatta ezt a kegyet, tekintet nélkül a szenioritásra vagy a hivatali pozícióra.{56} Ezért bármely munkatársa remélhette, hogy az autokrata egyszer neki is megadja ezt a kiváltságot. A polgármester pedig lekötötte a munkatárs teljes figyelmét – különösen, ha az utóbbi egy ideig kiemelt szerepet játszhatott aktuális terveiben. Ugyanezen okokból viszont (kevés kivétellel) {57} senki nem vehette biztosra, hogy bejárása lesz az autokratához, vagy hogy ha ezt el is éri, egy pillanatnál tovább élvezheti ezt az előjogot, mivel csak egy adott célból nyerte el. Később azonban újra meg lehetett szerezni a kiváltságot, egy újabb pillanatra, vagy akár hosszabb időre is.

A polgármester tehát eszközként használta a saját személyéhez való hozzáférést, részben, hogy bizalmas viszonyt alakítson ki munkatársaival, részben, hogy gyakorlatiasan kezelje ezt a bizalmasságot. Maguk a munkatársak is megértették a polgármester gyakorlatias számításait, és nem tiltakoztak ellene, amíg remélhették, hogy „játékban” maradnak. Közelről figyelhették a „játékot”, a „forgandó szerencsét”, és megpróbálták „kitalálni”, hogy – a megfigyelés pillanatában – ki az, aki „közel” áll az autokratához, és ki van „játékon kívül” (azaz már nincs bejárása hozzá), vagy ki az, aki újból vagy épp első alkalommal „felemelkedett”. A releváns információkat számos beszélgetés alkalmával gyűjtötték össze és ellenőrizték.

13. A kormányzat és személyzete: elkülönítések és megszakítások

A képlékeny személyzeti struktúrák kialakítása során az autokrata meghatározott technikát alkalmazott. Egyik vezető asszisztense erre a technikára utalt, amikor elmesélte, hogyan kezdett dolgozni a polgármesternek. „Ismerte a politikai adminisztrációt. Tudta, azzal, hogy felvesz, még nem ad nekem valódi funkciót.”{58} Az autokrata az elkülönítések technikájának segítségével építette ki „politikai” adminisztrációját (figyelemre méltó, hogy az asszisztens ezt a kifejezést használta „közigazgatási adminisztráció” helyett). Különválasztotta az embereket – a kormányzat alkalmazottait – a funkcióktól, vagyis az alkalmazottak névleges funkcióitól. Az ilyen elkülönítések révén kettős személyzeti struktúrát hozott létre.

A hivatalos személyzeti nyilvántartás a névleges struktúrát mutatta. Ezt több okból is fenn kellett tartani: mint a kormányzat szükséges formális megnyilvánulását; hogy megfeleljen a jogi, kormányzati és adminisztratív szabályozásnak; a bérek kifizetése céljából; és hogy elleplezze a nyilvánosság elől a kormányzat valódi működését. A tényleges struktúra láthatatlan maradt, de ettől még létezett. Olyan alkalmazottakból állt, akik valójában teljesen más funkciókat láttak el, mint ami a személyzeti nyilvántartásban szerepelt, vagy akik más egységeknél dolgoztak, mint ahová hivatalosan tartoztak.{59}

A polgármester különválasztotta az embereket és a funkciókat, ezáltal elérte autokráciája felszabadítását. Úgy mozgathatta az embereket és a pozíciókat a kormányzaton belül, hogy ezt semmilyen formális módon nem kellett nyilvánosságra hoznia. Miközben a névleges személyzeti struktúra érintetlen maradt, a személyeket és funkciókat szabadon áthelyezhette. Az autokrata meglehetősen nagy szabadságot élvezett az effajta áthelyezések számát, mértékét és gyakoriságát illetően. Ha a politikai vagy pénzügyi körülmények a valódi személyzeti struktúra kibővítését igényelték, megsokszorozhatta az elkülönítéseket. Ha a csökkentés tűnt célravezetőnek, visszahelyezhette az embereket és funkciókat a hivatalos pozíciójukba. Továbbá a változó körülményekhez igazíthatta a személyzeti struktúrát azáltal, hogy csak részlegesen választott szét embereket és funkciókat. Az ilyen esetekben a dolgozók munkaidejük egy részében hivatalos funkciójukat látták el, de emellett egy vagy több más feladatuk is volt. A munkaidő tényleges felosztását rendszerint maguk a dolgozók végezték. Általában nagyon is tudatában voltak feladatuk kettősségének.

Az elkülönítések technikájának alkalmazásával a polgármester képlékeny személyzeti struktúrát hozott létre. Ez azokból a bővülő és szűkülő mozgásokból alakult ki, amelyek növelték vagy csökkentették a valós és a névleges személyzeti struktúrák közötti különbséget. Az elkülönítések gyakran vezettek nyilvános vitához a polgármester és a városi tanács között.{60} A viták tárgya, a képlékeny személyzeti struktúra azonban nehezen volt tetten érhető. Nagyrészt láthatatlan maradt, ráadásul nehezen megfogható mozgásokból állt. Még az autokrata közeli munkatársai sem tudták másnál jobban vagy gyakrabban, hogy pontosan ki, mit és hol csinál az autokrata „politikai” adminisztrációjában. Gyakorlatilag lehetetlen volt világosan átlátni mindenki pillanatnyi helyét és pillanatnyi szerepét (vagy szerepeit). Ha valaki meg is tudott valamit, az soha nem lehetett több helytálló és idejétmúlt információk keverékénél. Az autokrata képlékeny személyzeti struktúrájának megismerését csak egy ironikus körforgás tette lehetővé. A kívülállók azért küzdöttek, hogy megszerezzék a bennfentesek információit, míg a bennfentesek kihasználták a kívülállókat, hogy kiegészítsék és naprakésszé tegyék információikat.

Az autokrata azonban nem szalasztotta el a lehetőséget, hogy fokozza a személyzeti struktúra képlékenységét, sem az alkalmat, hogy más módokon is különválassza a személyeket és a funkciókat: a megszakítások technikája segítségével. A polgármester akkor alkalmazta ezt a technikát, amikor időről időre átcsoportosította és átszervezte a személyzeti állományt. Ily módon a személyeket és a funkciókat nemcsak funkcionális elkülönítések, de időbeli törések révén is különválasztotta. Az alkalmazottak valóban a hivatalos funkcióikat látták el, de rendszeresen elvágták őket ezektől, és új funkciókat jelöltek ki számukra. Ezek a rendszeres átcsoportosítások és átszervezések éket vertek a kormányzat és annak személyzete közé. A kormányzati szolgáltatások funkcionális folytonossága biztosítva volt, de aligha beszélhetünk személyi folytonosságról. Csak néhány olyan tisztviselő volt a kormányzatban, aki több éven át ugyanazt a pozíciót töltötte be, vagy ugyanazt a tevékenységet végezte.