Lasse Holm

A VIKING FIAI

Bosszú

Fordította: Biró Laura

A mű eredeti címe: Lodbrogsønnernes hævn

Copyright © Lasse Holm and JP/Politikens Hus A/S 2017

in agreement with Politiken Literary

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Biró Laura, 2025

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetők,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatók

a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása,

beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-907-9 (papír)

ISBN 978-963-614-908-6 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.hellokonyvek.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Tördelés: Madarász György

Korrektor: Szilasi Éva

Magyar borító: Szőke Thomas/eyelab.dk

E-book: Scriptor Kft

Szereplők

Alton: Teurintone kovácsa, Bella apja

Bella: Teurintone legszebb fiatal nője, Alton lánya

Brage Boddason: híres mesterskáld

Csonttalan Ivar: Ragnar Lodbrog legravaszabb fia

Egbert: börtönőr Eoforwicban

Eldrid: udvarbíró Teurintone-ban

Ella: Northumbria királya

Ethelbert: a Szent Cuthbert-kolostor apátja

Fehér Olav: norvég harcos és Dyflin jarlja

Fehéringes Hálfdan: Ragnar Lodbrog legfiatalabb fia

Hastein: Vasbordájú Björn nevelt fia

Ingrith: Rolf/Wulf anyja

Jarvis testvér: világi szerzetes és betegellátó a Szent Cuthbert-kolostorban

Kígyószemű Sigurd: Ragnar Lodbrog középső és leglassabb felfogású fia

Kraka/Aslaug: Ragnar Lodbrog második felesége

Ladgerd: pajzsnő, Vasbordájú Björn anyja, Ylva nagymamája

Merton: szerzetes és szakács a Szent Cuthbert-kolostorban

Offa: elhunyt szerzetes és írnok a Szent Cuthbert-kolostorban

Osbert: Northumbria volt királya

Rolf/Wulf: Ingrith fia

Selwyn: szerzetes és írnok a Szent Cuthbert-kolostorban

Thora: Ragnar Lodbrog első felesége

Ubbe, a fattyú: Ragnar Lodbrog második legfiatalabb fia

Vasbordájú Björn: Ragnar Lodbrog legidősebb fia, Hastein nevelőapja

Waltheof: ambiciózus szerzetes a Szent Cuthbert-kolostorban

Ylva: pajzsnő és jarl, Ragnar és Ladgerd unokája

Prológus

Reszket a hidegtől a földbe vájt börtönben. Csak találgatni tud, hogy mennyi ideje lehet itt. Talán órák vagy napok óta, esetleg hetek teltek el. A sötétségben teljesen elvesztette az időérzékét.

Egy éles hangra felkapja a fejét. Egy fáklya narancssárgás fénye vakítja el a magasban lévő nyílásból. A fény felé nyúl. Egy kéz nádkosarat tart, majd a tartalmát ráönti. Valami puha találja el. Először azt hiszi, kötéldarabok, amelyek a karja és a válla köré tekerednek, ahol ráesnek. Aztán rémület járja át, ahogy ráébred, ezek kígyók. Ösztönösen felüvölt, és elhajítja az ijesztő hüllőket, amelyek aztán a kőpadlón kúsznak a verem pereme felé. Zihál, mégis mozdulatlanul áll. Végigtapogatja magát. Nem harapták meg, vastag bőrnadrágja és bőrkabátja megvédte.

A fedél lecsapódik, és ismét sötétség borul rá. A kígyók körbe-körbe kúsznak a verem ívelt kövein. Csakúgy, mint ő maga, a kígyók sem tudnak elmenekülni.

Kis idő múlva a zsanérok ismét nyikorognak. Ezúttal elfordul. Már nem számít semmi jóra odafentről, a világból. Meglepetésére azonban egy hinta ereszkedik le. Néhányszor nekikoccan a verem ívelt falának, mielőtt leér. Megragadja a faülést. Valaki türelmetlenül megrántja a kötél másik végét, siettetve őt. Lassan, mintha attól tartana, hogy csapdát állítottak neki, a karját átfűzi a hurkon, lejjebb húzza a hintát a felsőtestén, majd maga alá tolja az ülést.

Rögtön megérzi a jutalmat. Cipőtalpa elemelkedik a kőpadlóról. Egy pillanatra élvezi a mozdulatban rejlő szabadság érzését. Aztán a fáklyafénynél találja magát. Erős kezek ragadják meg mindkét oldalról, és lefogják. Durván, sietve szétvágják a bőrkabátját, felhasítják bőrnadrágját. Elvágják cipője bőrfűzőit is, végül meztelenül áll a két őr előtt. Bár a férfiak arcvonásai elmosódnak előtte, látja, hogy az egyikük homlokán nagy, kékesvörös duzzanat éktelenkedik. Kezek rángatják. Azt hiszi, most biztosan egy nyilvános meghallgatás következik, ahol elmondják a koholt vádakat, és kiszabják rá az előre elrendelt ítéletet. Dacosan és megvetően fog szembenézni velük. Emelt fővel akarja végigcsinálni az egészet. Határozott választ fogalmazott meg arra a kérdésre, hogy van-e mondanivalója. Mindenre felkészült – kivéve arra, ami következett.

A föld megnyílik alatta. Csak egy meglepett nyögést ad ki, majd elnyeli a föld. Egy félembernyi mélységben a hinta hurokja erősen megszorul a mellkasán és a hónalján, ahogy megállítja a zuhanását. Kábán lóg a levegőben, míg rá nem ébred, hogy visszaengedték a verembe. A következő pillanatban ismét a kőpadlón áll. Hidegség árad felfelé a mezítelen talpán keresztül. Kiszabadítja magát a kötél szorításából, és szemével követi a hinta felemelkedését. Kezével eltakarja a fáklyafényt, és azon tűnődik, miért nem csapják le azonnal a fedelet. A fonott kosár ekkor eltakarja a fáklyafényt. A kosár tartalmát ráborítják. Amikor a kígyók eltalálják, pánik keríti hatalmába. Érzi, ahogy egy harapás áthatol a bőrén a bokájánál. Aztán egy másik az alkarján. És egy harmadik a combján. Tisztában van vele, hogy vége.

Amikor harmadszor is kinyitják a fedelet, alig van eszméleténél. Egész teste bizsereg és zúg, mintha hangyák mászkálnának a bőre alatt. Szemhéja annyira feldagadt, hogy alig lát. Torka szinte teljesen elzáródott. A hányás és az ürülék bűze – amit nem tudott visszatartani – önkéntelenül is hátrálásra készteti a fenti alakokat. Utolsó leheletével kimondja azt az átkot és egyben ígéretet, amelyet a sötétben fogalmazott meg magában:

– Ha a disznók tudnák, hogy mit kell elszenvednie a kancának, harcba indulnának, és megrohannák az ösvényt.

Én magam nem voltam ott, csak másoktól hallottam, hogy mi történt. De meg vagyok győződve róla, hogy így zajlott le Ragnar Lodbrog halála.

És az ő halála egy királyság bukásához vezetett.

ELSŐ RÉSZ

866 TAVASZA

1.

Semmi nem utalt arra, hogy mészárlás fenyegetne. A csendes reggelen az ég tiszta volt, és kék, akár a frissen befagyott tó felszíne. A mező fölött áttetsző reggeli pára lebegett. A könnyű, fehér takaró, amely a táj fáit távoli árnyékóriásokká változtatta, lágy hullámokban terült el Teurintone alacsony kunyhói között, körbeölelte az időjárásnak kitett falakat, és – a késő tavaszhoz egészen szokatlan módon – vékony zúzmararéteget hagyott a nádtetőkön és a fonott kerítéseken. A kéményekből törékeny oszlopok emelkedtek az ég felé. A tűzhelyekben már égett a tűz. Az emberek összebújtak a melegben a zabkása mellett.

Amikor a nap már elég erőre kapott ahhoz, hogy elűzze a ködöt, a falusiak előmerészkedtek. A felnőttek háta meggörnyedt a kemény földmunkától. A gyerekek tekintete megtört volt az éhség és a verések miatt. Az ajtódeszkák közötti résen keresztül figyeltem őket onnan, ahol vártam. Előrehajoltam, és homlokomat a tömör fának támasztottam. Amikor megláttam, hogy Eldrid közeledik, kiegyenesedtem, és mély levegőt vettem.

Vidámak voltak. Az alkalom nyilvánvalóan ünnepi volt számukra, és igyekeztek mindent megtenni, hogy a lehető legtöbbet hozzák ki belőle. Hunyorogtam a fényben. Eldrid meleg kezét a vállamra tette, és intett, hogy menjek vele kifelé, ahol a falu mintegy száz lakója összegyűlt félkör alakban. A csend nyomasztóan hatott.

Az arcokon feszültség volt látható. Aztán néhányan feloldódtak, és végül mindannyian elmosolyodtak. A gyerekek felszabadultabban mozogtak. Nevettek és viccelődtek egymással. A fiúk egy csoportja még előre is szaladt a domb felé, amelynek tetején egy nagy tölgyfa állt – ez volt a középpontja az épületek szabálytalan körének. A fiúkat megkértem, hogy mindent készítsenek elő. Koszos arcuk sugárzott a büszkeségtől. Az egyikük – Hollnak hívták – zsíros haja alól tiszta, kék szemmel nézett rám. Aztán gyorsan ismét a földre szegezte a tekintetét, mintha egy olyan megtiszteltetést bitorolt volna, ami nem illeti meg.

Ünnepélyes pillanat következett, amikor Eldrid személyesen végezte el az utolsó előkészületeket a tölgyfa világoszöld levelei alatt. Aztán az egybegyűltekhez fordult, hogy mondjon valamit. Mielőtt a szavak elhagyták volna a száját, egy másik hang elnyomta őket. Egy mélyről előtörő, erőteljes üvöltés törte meg egy pillanatra a délelőtt csendjét.

Teurintone lakói bénultan álltak, amikor az idegen férfiak, akik eddig rejtőzködtek, utat vágtak maguknak az alacsony, nádfedeles házak között, és az összegyűltek felé nyomultak. Csak akkor tört ki a pánik, amikor a vezetőjük – egy nagy hasú, ősz szakállú óriás – fejszéjével széthasította egy találomra kiválasztott férfi fejét. A parasztok megpróbáltak elfutni vagy elbújni, de a kör bezárult. Nem volt hová menekülniük.

Rémült kiáltások vegyültek a kardok és fejszék csattanásának tompa hangjába. Az áldozatok egy része térdre rogyva könyörgött az életéért, mások beletörődtek a sorsukba – mindannyiukat könyörtelenül lemészárolták. A végtagjaikból patakzó vér áztatta a földet. Mozdulatlanul álltam, és néztem, ahogy a kis tragédiák egy nagyobb szörnyűség részei lettek. Holl odafutott hozzám, mintha azt remélte volna, hogy meg tudom védeni, de leterítették. A fűre zuhant, és még egy ideig küzdött, hogy lábra álljon, aztán összerogyott, és kilehelte a lelkét.

Az asszonyt, akiről nemrég tudtam meg, hogy a nagynéném, szintén lemészárolták. Egy férfi tette – akinek fonott szakállát apró csontok tartották össze a végeinél –, egy hosszú késsel átszúrta a rekeszizmát. A nagynéném megviselt arca a fájdalom torz maszkja volt. Némasága mélyebben sújtott, mint bármelyik sikoly.

A támadók ősz szakállú vezére – aki nem viselt sem bőrvértet, sem lánckabátot – egy darabig Eldridet és engem méregetett a tölgyfa alatt. Tekintete nyugodtan siklott végig az arcunkon. Olyan kifejezéssel, mintha egy fárasztó kötelességet teljesítene, célzott, és elhajította a fejszét. A hang, ahogy a fejsze Eldrid mellkasának közepébe csapódott, tompa volt, mint egy dobverés. Eldrid egy nyögéssel a földre zuhant mögöttem.

Őszszakáll arca nem árult el semmilyen érzelmet, miközben a zűrzavar lassan elcsendesedett. Koszos gyapjúkabátja rövid ujjú volt, csavart ezüstgyűrűk tartották össze a karján lévő zsírpárnát. A sisakja karimáján lévő minták két apró kígyót ábrázoltak, amelyek a homloka körül tekergőztek, és villás nyelvükkel játszadoztak az orrvédő felett. Néhány lépésnyire megállt, lábát széttárta, hüvelykujját az övtartó alá dugta. A bozontos szemöldöke alatt halványszürkén csillogó szeme követte a kötelet a fejem fölötti vastag ágtól a nyakam köré szorított hurokig. Tekintete egy pillanatra megpihent az összekötözött kezemen, aztán lefelé vándorolt a kecskebőr csizmámra, és a kis hordónál végződött, amelyen álltam, és amelyet egyetlen rúgással felboríthatott és elguríthatott.

– Meg akarod váltani az életed? – kérdezte tőlem szászul. – Vagy inkább az akasztást választod, mint a rokonaid?

2.

Őszszakáll kérdésével kezdetét vette hosszú életem kalandos utazása, amely egy magányos fiatalemberből – akit mindenki elárult és elhagyott – erős és hatalmas jarllá formált, háromszáz fős hordával.

Távoli királyságokban jártam. Láttam a naplementét Miklagard háztetői és tornyai felett. Végigsimítottam a kezemet Oroszország végtelen sztyeppéin, sétáltam Norvégia magas hegyei között, láttam, ahogy egy vulkán füstöt és izzó köveket szór Izland zord tájain, és több ezer katonának parancsoltam olyan nagy és véres csatákban, amelyeknek a léptékét és kegyetlenségét kevesen ismerik. Többet éltem át, mint a legtöbbek. Sem vagyonban, sem hírnévben nem maradok el a nagy hatalmú Frank Birodalom császárától. És most, amikor e sorokat írom életem alkonyán, belém hasít, hogy soha nem éreztem azóta sem azt a felszabadító életörömöt, mint amikor a szegény szász faluban a hordón állva, kötéllel a nyakamban rádöbbentem, hogy az életemet egy különös véletlen mentette meg, amely csak az istenek beavatkozásának volt köszönhető, és hogy ebben a pillanatban teljes figyelmük rám irányult. Az északiak, akik időnként feldúlták a vidéket, korábban soha nem beszéltek szászul, és csak ritkán figyeltek fel a szegény parasztokra és a sovány terményeikre. Célpontjaik mindig is a kolostorok voltak az ezüstrelikviákkal, és az elöljárók nagy birtokai, ahol gazdag állatállományt és ellátmányt tartottak. Őszszakáll kérdése ugyanolyan váratlanul ért, mint amennyire szokatlan volt a falubeli mészárlás. Igyekeztem úgy válaszolni neki, hogy felkeltsem az érdeklődését.

– Ha van választásom, az életet választom.

Először láttam megvillanni érzelmet a szemében – meglepettség tükröződött benne.

– Hogy lehet, hogy beszéled a nyelvünket? – kérdezte.

– Ha erre válaszolok, az megmenthet?

– Aligha – morogta. – De talán a helyismereted igen. Ismered a királyod városát?

Még mindig ott volt a hurok a nyakamon. Őszszakáll jobb lábával a hordóra taposott. Nem sokáig gondolkodtam a válaszomon.

– Mi, szászok Eoforwicnak hívjuk a várost. És természetesen ismerem. Ismerem Northumbria minden útját és ösvényét. – Kétkedve nézett rám, úgyhogy rátettem még egy lapáttal. – Sőt, bejártam egész Anglerlandot.

Az, hogy az északiak saját szavát használtam Angliára, nem győzte meg Őszszakállt. Lehet, hogy tudta, hogy csak a vitézek és az elöljárók utazhatnak a birodalmon kívülre. A hordó nyikorgott a lábam alatt. Szorult a hurok a nyakam körül.

– A krecai Szent Cuthbert-kolostor sokkal közelebb van, mint Eoforwic – folytattam, bár tartottam tőle, hogy az istenek kegye röpke és átmeneti, mint az oly gyakran megesett. – Ez a környék leggazdagabb kolostora. A szerzetesek ereklyéi tömör ezüstből vannak. A könyvborítókat drágakövekkel díszítették. Az aranyozott kelyheket üveggyöngyök ékesítik.

– Nocsak, nocsak…

Őszszakáll arca közömbös maradt. Egy pillanatig elgondolkodott, aztán megfordult és elkiáltotta magát:

– Ylva!

Egy széles vállú harcos közeledett – az egyetlen közülük, akinek nem volt szakálla, csak szőke, kócos tincsei lógtak ki sisakja pereme alól.

– Ylva, mi a helyzet most a Szent Cuthbert-kolostor kincseivel?

Köztudott volt, hogy az északiak különös neveket viselnek, ezért csak akkor kaptam fel igazán a fejem, amikor a sima állú harcos derűs és éneklő hangon válaszolt. Egy nő volt.

– A tálak a családom házának falát díszítik – mondta. – A serlegekből minden télen a mézsörömet iszom. A vörös drágaköves ezüstládikó anyám női holmijait őrzi, a nagy bronztükör előtt pedig a húgom szokott hosszasan üldögélni reggelente, noha nincs sok minden, amit csodálhatna benne. Egyébként mi közöd hozzá?

Miközben a nő beszélt, levette a sisakját, és feltűnt, hogy nem egy szépség. Az arca sebhelyes volt, durva és szögletes arcélű, a szemei aprók voltak, és közel ültek egymáshoz. Lapos mellkasa nem mutatott női idomokat a láncing alatt, és nem is volt már fiatal. Úgy becsültem, huszonöt év körüli lehet.

– Mert ez a parasztfiú azt állítja – felelte Őszszakáll –, hogy Szent Cuthbert szerzeteseinek sokkal több kincse van, mint amit te szereztél tíz évvel ezelőtt.

Most már mindenki rám figyelt. A tömeg összegyűlt a tölgyfa alatt és csodálkozva néztek rám, pedig közel sem voltam olyan furcsa látvány, mint ők maguk. A férfiak szakállasak és hosszú hajúak voltak. Ruhájuk és felszerelésük számos véletlenszerű rajtaütésről tanúskodott. Néhányan jellegtelen, horpadásokkal és lyukakkal tarkított fejfedőt viseltek, mások fedetlen fővel, míg megint mások – mint Ylva és Őszszakáll – díszesen kidolgozott, mintás szemvédő sisakot viseltek. Fegyvereik éppoly változatosak voltak, mint az öltözetük; kovácsolt északi vasbalták és lándzsák lógtak kérges kezükben, mellettük kimunkált frank vagy ír acélkardok ezüstözött hüvelyű, kereszt formájú markolattal. Ha nem mészárolták volna le pillanatok alatt egy egész falu lakosságát, akár vándorcirkuszi társulatnak is beillettek volna.

– Igaz az, hogy a kolostornak még több kincse van? – kérdezte Ylva, miközben megvakarta kócos, szőke haját, ami olyan volt, mint egy rakoncátlan szénaboglya.

Széles mosollyal villantotta meg nagy, szabálytalan fogait, amikor észrevette, hogy meglepett engem női mivolta.

– A szerzeteseknek van egy titkos kriptájuk – válaszoltam. – Ott tartják a legértékesebb ereklyéiket, míg néhány kisebb tárgyat kint hagynak a rablók megtévesztésére.

– Valószínűleg érdemes kideríteni, igaz-e ez a történet – mondta mohón.

– Persze hogy érdemes – morogta az ősz szakállú óriás. – És rajtad kívül még sokan mások is hasznot fognak húzni a dologból. De a mi feladatunk itt most más, és ezért az a legjobb, ha te és a többi kíváncsiskodó féken tartjátok magatokat, és egyelőre békén hagyjátok a szerzeteseket. – Felemelte a hangját, és mindenkihez szólt. – Érthető voltam, emberek?

Zúgolódva bólintottak rá. Ylva volt az egyetlen, aki tiltakozott. A bőrkabátja nyikorgott, ahogy keresztbe fonta a karját. A hosszú ujjak külső oldalán ezüst karperecek csillogtak a napfényben.

– Ha a szerzeteseknek maradt még kincsük, az engem és az én északi harcosaimat illeti: tíz éve kifosztottuk őket, mégsem tudtunk mindent magunkkal vinni. Igazságtalanság lenne, ha másokkal kellene osztoznunk.

Őszszakáll összeszűkítette halványszürke szemét, és a széles vállú nőre nézett.

– A zsákmány – dörmögte higgadtan –, amit akkor hazahoztál, a tiéd, ha meg tudod tartani. Amit pedig itt, Angliában hagytál, az mindenkié. Szeretnélek emlékeztetni, hogy ugyanazt az esküt tetted, mint mi mindannyian. Ha most mégis megszeged, akkor szembe kell nézned a következményekkel. – Ylva és Őszszakáll egy darabig némán meredtek egymásra. A férfi tekintete határozott és kifürkészhetetlen volt. Ylva pillantása viszont tele volt megfontoltsággal és kételyekkel. Végül kitárta a karját.

– Még szerencse – mondta –, hogy ilyen jámbor természetű vagyok. Más talán könnyen megsértődne az ilyen szavakra, és kihívna egy holmgangra.

– Akkor a jámbor természeted mindkettőnknek hasznára válik – válaszolta –, mert a párbaj veszélybe sodorhatja a győztes felet, ha a vesztes családja kártérítést követel. Bár a te esetedben legalább nem lenne szó vérdíjról.

Egy pillanatra biztos voltam benne, hogy Ylva kardot ránt, de leküzdötte a dühét, és azt mondta:

– Szívesen vigyázok a fogolyra, és gondoskodom róla, hogy ne lépjen meg.

– Mindjárt gondoltam. De azt hiszem, a közös célunk szempontjából jobb lenne, ha egy másik őrre bíznánk – felelte. Tekintetét rajta tartotta, majd felkiáltott: – Hastein! Gyere ide!

A kiáltást néma csend követte. A többi férfi kérdőn körülnézett.

– Hastein! – üvöltött az óriás.

A kovácsműhely kis ajtaján egy vézna alak botorkált ki. A velem egykorú fiatalember egyik kezével a nadrágját fogta, míg a másikkal a kardja után tapogatózott, ami az ajtófélfának volt támasztva.

– Mit keresel odabent, Hastein?

Az ifjú arcbőre sima volt, és finom. Ritkás szakállnövekedése az állára korlátozódott, homloka alól előtűnő hosszú hajtincsei pedig a széna színére emlékeztettek. Habozott egy pillanatig, majd benyúlt az ajtó mögé, és kirángatott egy nőt. Meglepődtem, amikor megpillantottam Bellát – a falusi kovács, Alton lányát –, a szabályos, ovális arcát, kis orrával, telt ajkával, nagy, kék szemével és hosszú, sötét hajával. Az apja kovácsműhelyében rejtőzött el a támadás alatt. Most mégis utolérte a sors.

Őszszakáll nehézkesen leballagott a dombról, megállt néhány lépésnyire a furcsa pártól, és végigmérte Bellát.

– Szűz? – kérdezte.

– Nem tudom – felelte a fiatalember, miközben halvány mosoly csúszott vékony ajkára. – Nem adtál időt, hogy ráugorjak, és kiderítsem. De ezt gyorsan elintézhetem.

Bella összerezzent anélkül, hogy értette volna a szavakat, rémülten nézte a körülötte heverő testeket.

– Ylva – szólt hátra válla fölött Őszszakáll –, mégiscsak van egy feladatom számodra. Te vigyázz a lányra.

A harcosnő némán bólintott, közelebb lépett, és megragadta Bella vékony felkarját. A bólintásra Bella engedelmeskedett. A két nőt azonban megállította Hastein, amikor megragadta Bella másik karját.

– Én találtam rá – mondta, miközben szabad kezével kirántotta a kardját. – Ő az én prédám.

Őszszakáll tekintete már nem volt olyan fenyegető, mint amikor egy pillanattal korábban Ylvára nézett. Inkább úgy tűnt, mintha a nagy hasú vezért szórakoztatná a fiatal férfi engedetlensége.

– Rendben van – döntött. – Mivel elég eszes voltál ahhoz, hogy átkutasd a házakat, azt hiszem, megérdemled, hogy megtartsd, amit találtál. De… ha a lány szűz, akkor kevesebbel kell beérned, és nagyon jól tudod… hogy miért. Addig is van egy másik feladatom számodra.

Ennek tudatában Hastein alig várta, hogy rászolgáljon a belé vetett bizalomra. Őszszakállal együtt átsétált a harcosok sorain egészen a tölgyfáig, majd végigmért.

– Úgy fest, mintha megjárta volna a máglyát – mondta, miközben a kezemen lévő félig begyógyult égési sérüléseket nézte, az összeégett ruhámat és a hajamat, amelyet a lángok megperzseltek. – Miért akarták felakasztani?

– Nem számít, hogy a szászoknak mi bajuk volt vele. Ismeri a környéket, és beszéli a nyelvünket. Vegyétek le onnan, és vigyázzatok rá.

– Bízz bennem, Vasbordájú Björn. – A név hallatán megdermedtem.

Miközben Hastein eltávolította a nyakam körüli hurkot, és a többi északi könnyelműen dobálta a kunyhók kandallóiból az égő fahasábokat a nádtetőkre, én csak a nagy hasú vezért figyeltem, aki körbe-körbe járkált, és irányította a pusztítást.

Ha Őszszakáll valóban azonos volt a hírhedt Vasbordájú Björnnel – akinek Frankhon fővárosa, Párizs elleni fosztogató hadjáratáról néhány évvel korábban a szerzetesek és a papok oly sokat beszéltek –, akkor ez baljós előjel volt Northumbria számára.

3.

A déli napsütésben elhagytuk a hatalmas, füstölő máglyává vált Teurintone-t. A falu teheneit és ökreit leszámítva az északiak csak Bellát és engem vittek magukkal. A holttesteket otthagyták a varjaknak.

Az erdő szélén, egy mérföldnyire, ahol a frissen felszántott mezők véget értek, egy lócsorda legelt. Az északiak mindegyike megkereste a maga lovát, majd felnyergelték őket. Semmi jelét nem adták sietségnek. Szerencsémre így volt, mert amikor továbbindultunk, én még mindig gyalog voltam, és Hastein lova után vonszoltak magukkal. A lovasokból és háziállatokból álló menet lassú, komótos tempója ellenére is hamar lemaradtunk.

Hastein nyereggyűrűje fölött, a sisakja mellett bőrfűzőn lógott a kecskebőr csizmám. Mezítláb battyogtam az erdei ösvényen, miközben figyeltem, nem lapul-e kígyó a fűben.

– A szászok megpróbáltak megégetni, mielőtt hurkot tettek a nyakad köré? – kérdezte a nyakát vakargatva, ami rövidre volt borotválva, mint egy frissen nyírt birkáé.

– A vezéredet nem érdekli, hogy mit tettem – válaszoltam. – Akkor téged miért érdekel?

– Vasbordájú Björn nem a vezérem.

– Akkor mi ő? És miért hívják Vasbordájúnak? A Szalonnaszelet találóbb lenne.

Hastein hangos nevetését a lombkoronák visszhangozták.

– Vasbordájú Björn sosem hagy ki egy párbajt sem – válaszolta. – Így van ez azóta, hogy fiatalon megnyert egy holmgangot. Vívott a sveák királyának hét fiával, és mindet legyőzte egyetlen karcolás nélkül. Ezzel a tettel kiérdemelte a becenevét. Akkoriban még a gyorsaságának köszönhette a győzelmet, most a zsírpárna az, ami megvédi őt. Amint látod, nem visel sem bőrvértet, sem páncélt.

Csak félig figyeltem rá, mert Bellát tartottam szemmel, aki Ylva mögött ült a lovon, karcsú karjával átkarolva a harcosnő derekát. Hastein követte a tekintetemet.

– Ki az a lány? – kérdezte.

– Nem tudom – válaszoltam.

– Azt akarod bemesélni nekem, hogy sosem ugrottál rá?

– Nem ismertem Teurintone egyetlen lakóját sem.

Megvonta a vállát, mintha azt akarná mondani, hogy hazudhatok, amennyit akarok, őt nem érdekli.

– Miért volt fontos Vasbordájú Björnnek, hogy a lány szűz legyen? – kérdeztem. – Hiszen amikor a harcos férfiak gyönyörű, fiatal lányt ejtenek fogságba, nem marad sokáig érintetlen.

– A nemi erőszak az egyetlen bűncselekmény, amit nem lehet élve megúszni a birodalmunkban – mondta. – A gyilkosságért meg lehet fizetni a vérdíjat, de ha egy nőt akarata ellenére elrabolsz, nem lesz nyugta a családodnak, amíg élsz, sőt még utána sem.

Northumbriában is ki lehetett váltani vérdíjjal az emberölést, de nem szakítottam félbe. Ez csak az én malmomra hajtotta a vizet.

– Egész életrevaló a kis cafkád – folytatta –, még akkor is, ha sovány, mint egy bot, és sötét, mint az éjszaka. A mi asszonyaink hosszú lábúak, szőke hajúak és bögyösek. Ha az ember már alig bírja megállni, hogy ne nyúljon hozzájuk, akkor keresni kell valakit, aki még nem foglalt. És ha csúnya vagy, akkor valami értékes árut kell szerezned és elég pénzt, hogy vonzza őket. Persze nekem sosem volt gondom azzal, hogy nőt szerezzek. Mindenki, akivel az évek során dolgom volt, mosolygott rám utána.

Túlzott magabiztossága mellett Hastein olyan ösztönös tekintélyt sugárzott, ami meglepő volt számomra egy ilyen fiatal férfitől. Akkor még nem is sejtettem, hogy élete nagy részét távol töltötte attól a birodalomtól, amelyet a hazájának tekintett, és hogy alig tudott többet a nőkről és a szokásokról, mint én.

– Ti, vikingek, arról vagytok híresek, hogy csak akkor támadtok, ha zsákmányt reméltek – kezdtem.

– A viking – szakított félbe oktatólag – valójában tengeri rabló. És már majdnem egy éve vagyunk itt Angliában, ez alatt az idő alatt igencsak keveset álltunk hajó fedélzetén.

– Akkor mik vagytok? Északiak?

– Azt hiszem, így is mondhatjuk. – Megvonta a vállát. – A vezetőink dánok, de vannak közöttünk norvégok és skáneiek is.

– De miért támadtatok meg egy olyan szegény helyet, mint Teurintone? – kérdeztem.

– Még az udvarbírónak sem volt semmi értékes holmija.

– Az udvarbírónak?

Hastein megfordult a nyergében és lassított. Társai egyre távolodtak.

– Eldrid, az udvarbíró volt az utolsó ember, akit Vasbordájú Björn megölt – folytattam. – Az udvarbíró a faluja vezetője, és az elöljárónak tartozik elszámolással. Az elöljáró a vitéznek felel, aki pedig kizárólag a királynak számol be.

– Bámulatos, hogy mindezt tudod, miközben azt állítod, hogy egyiket sem ismerted.

Roppant elégedett volt, hogy leleplezett. Közben a menet többi része eltűnt a fák között, én pedig felkészültem, hogy kihasználjam a figyelmetlenségét.

– A rokonaid azért haltak meg, mert Vasbordájú Björn bátyja így döntött – mondta, de ennél tovább nem jutott, mert hirtelen megrántottam a köztünk feszülő kötelet, amitől elvesztette az egyensúlyát, és leesett a lóról.

Kemény puffanással ért földet. Mégis maradt annyi lélekjelenléte, hogy belém rúgjon, amikor rávetettem magam, és fejbe vágtam. Mivel túlságosan kába volt ahhoz, hogy ellenálljon, megpróbáltam kirántani a kardját a hüvelyéből, ám azt bőrheveder fogta biztosan.

A csuklómat szorító kötél miatt ügyetlenül mozogtam. Az egyetlen esélyem az volt, ha a közelében maradok. Szabad kezével a hátamon lévő félig begyógyult égési sebeket ütötte. A fájdalomtól megszédültem, és levegő után kaptam. Rézveretes késének hüvelye a rekeszizmomnak nyomódott. A fegyver után tapogatóztam. Eközben ő kioldotta a kardját, és megragadta a markolatát. Magabiztos mosolya azonban elhalványult az arcán, amikor megérezte a kés pengéjének élét a nyakán. Mindketten mozdulatlanul feküdtünk levegő után kapkodva.

– Jobb, ha csendben maradsz, és elengeded a kardot – mondtam. – De az öved nyugodtan csatold ki.

Mérlegelte a lehetőségeit. Túl közel voltunk ahhoz, hogy előrántsa a fegyverét. Ha segítségért kiáltott volna, gyorsan elvághattam volna a torkát. Tétován meglazította az övcsatját, és letette a kardot az avarra.

– Most együtt felállunk. Te leveszed a csizmámat a nyereggyűrűről, és felhúzod a lábamra.

Nem számított erre a kérésre. Ahogy lehajolt, hogy feladja rám a csizmát, a sisakja a földre esett, és elgurult az avarban.

– Hagyd csak.

A csuklóm köré tekert kötél lehetővé tette, hogy megragadjam hosszú hajtincseit, miközben a kést a torkához nyomtam. Nem volt más választása: letérdelt, és rám adta a csizmát.

– Most feküdj hasra a fa alá.

Felvettem a kardját, és megragadtam a ló kantárját.

– Kár – mondtam búcsúzóul –, hogy soha nem lesz lehetőségem találkozni Vasbordájú Björn bátyjával.

Sosem bántam jól a lovakkal, de Hastein kancája nyugodt volt, és szelíd. Felpattantam a hátára, és elindultam a fák között. A menekülés diadala közepette azon töprengtem, hogyan fogom kiszabadítani Bellát. Emiatt nem figyeltem, amikor Hastein sisakja eltalálta a tarkómat, és egy pillanatra elsötétült körülöttem a világ.

Akkor tértem magamhoz, amikor lecsúsztam a nyeregből, és a földre zuhantam. Egyre közelebbről hallottam egy pár csizma kopogását az avarban. Egy kemény rúgás kipréselte a levegőt a tüdőmből, majd egy ökölcsapás találta el az orromat. Fájdalmasan hasított belém a felismerés, hogy mekkora hülyeséget csináltam: nem lett volna szabad életben hagynom Hasteint. Akkoriban azonban még nem voltam gyilkos. Hiányzott a tapasztalatom ahhoz, hogy végérvényesen ártalmatlanná tegyek egy ellenfelet, és úgy hittem, most már soha nem is lesz alkalmam megszerezni: elérkezett a halálom.

Meglepetésemre azonban Hastein nem döfte belém a kardját. Nem ütött és nem rúgott többet. A dereka köré csatolta az övet, és a kést visszatette a hüvelyébe.

– Köszönöm a leckét – mondta feszülten. – A jövőben jobban fogok figyelni.

Vasbordájú Björn bízta meg azzal, hogy vigyázzon rám. Ha megölt volna, a becsülete ugyanolyan csorbát szenvedett volna, mint ha sikerül elmenekülnöm. Most már tudom, hogy milyen csodálatra méltó Hastein önuralma. Akkoriban csak annyit tudtam, hogy még mindig élvezem az istenek kegyét.

– A sisakomat kellett volna elvenned – mondta, miközben felkapaszkodott a nyeregbe. – Miért olyan fontos neked ez a csizma?

A lábamon lévő kecskebőr csizma felé biccentett, megfogta a lovát, és várta a válaszomat.

– Ezek az egyetlen emlékeim az anyámtól – mondtam, és letöröltem a vért a felső ajkamról.

Hastein arckifejezése megenyhült. Némán bólintott. Világos tincsei alatt éber szeme észrevette a bánatomat. Ő maga is fiatalon vesztette el mindkét szülőjét.

4.

Az északiak táborhelyét egy gyűrű alakú erődítmény alkotta, amely nedves, frissen ásott földből épült egy széles fennsíkon, hatalmas dombok között. Égnek meredező kihegyezett póznák rajzolódtak ki az esti ég vérvörös csíkjai előtt, amikor belovagoltunk a kapun.

A lovakat egy vályú köré kötötték ki. Gyalog folytattuk utunkat egy ösvényen, miközben a körülöttünk lévő tábortüzek parazsat lövelltek a csillagok felé. A sáncon belüli nagy, kör alakú téren embermagas, szürke foltos sátrak sorakoztak. Messze álltak egymástól, a keleti rész pedig üresen tátongott. A tábor azt a benyomást keltette, hogy sokkal több harcosra tervezték, mint amennyi – nagyjából ötszáz – benépesítette. Ylva volt az egyetlen nő. A tábortüzek körül mulatoztak. Sokan már a földön feküdtek, eszméletlenül az italtól, míg mások kiabáltak, vitatkoztak vagy dulakodtak a félhomályban.

Amikor elértük a gyűrűs erőd közepét, egy másik út keresztezte az elsőt, itt Ylva félrevonult Bellával. Vasbordájú Björn és Hastein sokat sejtető pillantást váltott, majd kettéváltak. Ifjú őrzőm egy sátor felé vezetett, amelynek bejárata fölött két fából faragott sárkányfej keresztezte egymást.

Odabent egy férfi ült a parázs fölé görnyedve, és egy fabotot faragott. Sárga és vörös színű ruhája a legfinomabb lenvászonból készült, zakóját aranytűzővel rögzítették. Egyenes, sötét haját, amely a háta közepéig ért, szépen befonta, és gyöngysorral díszített csat tartotta össze. A bal karján öt csillogó ezüst karperec fénylett, jobb karján azonban csupán egyetlen, nehéz gyűrűt viselt, amely önmagában annyit nyomhatott, mint a többi együttvéve. Finom kidolgozású volt, és két kígyót ábrázolt, amint egymás köré tekerednek, és villás nyelvükkel játszanak.

– Visszahoztuk az egyik helybélit – mondta Hastein. – Beszéli a nyelvünket, és sok hasznos dolgot tud.

A másik férfi felállt, és szembefordult velünk. Önkéntelenül visszatartottam a lélegzetem, mert még soha nem láttam ilyen tekintélyt parancsoló, megnyerő férfit. Sovány volt, izmos, és fél fejjel magasabb, mint Hastein és én. Szakálla fekete volt, és gondosan nyírt. Szabályos arcának természetes szimmetriáját egyetlen sebhely törte meg, amely a bal szemhéjától homloka jobb felső ívéig húzódott.

– Nem úgy volt, hogy Vasbordájú Björn mindenkit megöl? – kérdezte a fekete szakállú férfi, majd bosszús mozdulattal eldobta a botot, és a kést a hüvelyébe dugta. – Ő sem szegheti meg csak úgy a parancsot.

– A szász beszéli a nyelvünket – felelte Hastein. – A társai éppen fel akarták akasztani, amikor félbeszakítottuk őket.

– Felakasztani? – A fekete szakállas férfi elvesztette érdeklődését Vasbordájú Björn engedetlensége iránt, és rám meredt. – Miért akarták volna felkötni?

– Megpróbáltam megkérdezni a holtakat, de nem kaptam választ.

A megjegyzést viccnek szántam, de a fekete szakállas szó szerint vette.

– Hogyan válaszolhatnának neked a halottak? Elvégre halottak. Na de mondd csak, szász! Miért akartak felakasztani a társaid?

A két északi várta a válaszomat. Makacsul összeszorítottam a fogamat.

– Nem azt mondtad, hogy beszéli a nyelvünket? – kérdezte a fekete szakállú.

– Nem nagyon szeret magáról beszélni – felelte Hastein.

Egy darabig eltartott, amíg a másik befogadta az információt.

– Miért akarták felakasztani? – kérdezte újra, mintha elfelejtette volna az iménti választ.

– Fogalmam sincs – mondta Hastein. – De Vasbordájú Björn úgy véli, hogy útmutatónak még jól jöhet.

– De hogyan lehet hasznunkra, ha néma?

– Nem néma. Beszéli a nyelvünket.

A fekete szakállú férfi ismét eltöprengett egy darabig.

– De miért akarták felakasztani a szászok?

Hastein megőrizte a hidegvérét, és ismét elmagyarázta, hogy nem tudja, mi volt a büntetésem oka, de Vasbordájú Björn úgy ítélte meg, hogy az aligha befolyásolja a helyismeretemet.

– Gondolom, lótolvaj vagy rabló – állapította meg végül a fekete szakállú. – Ám ha ez a helyzet, akkor nem igazságos, hogy hagyjuk tovább élni.

Kezdtem megérteni, Vasbordájú Björn miért bízta Hasteinre, hogy magyarázza meg a viking sereg vezetőjének, mit keresek a társaságukban. Az ősz szakállú óriás nyilvánvalóan nem pazarolta arra az idejét, hogy egy ilyen egyszerű dolgot vitasson meg valakivel, aki nehezen fogja fel.

– Ha valóban lótolvaj vagy rabló – válaszolta Hastein türelmesen –, akkor annál is inkább hasznunkra lehet. Segíthet lovakhoz és templomi ezüsthöz jutni. Valami kolostori kincsekről is zagyvált, amelyekhez elvezethet minket.

– És ha csapda az egész?

– Ő csak egy parasztfiú. Mégis hogy vezethetne félre ötszáz állig felfegyverzett harcost?

– Csak volt valami oka annak, hogy a saját népe fel akarta kötni.

– Bizonyára, de mi ezt nem tudjuk.

– Tehát valójában nem tudod, miért akarták felakasztani?

Most már feltűnően értetlenkedve néztem Hasteinre, aki tudomást sem vett rólam.

– Nem – erősítette meg –, nem tudom, miért akarták felakasztani.

A fekete szakállú hosszasan fürkészett.

– Nem kockáztatok az ilyenekkel. Akasszátok fel!

Hastein egy pillanatig küszködött, hogy a válasza ne legyen túl goromba.

– Azt hiszem – kezdte lassan –, hogy ebben Björnnel kellene zöld ágra vergődnöd.

– Björnnek meg kell tanulnia engedelmeskedni – válaszolta a fekete szakállú. – Mindenkit meg kellett volna ölnie abban a faluban, erre visszajön egy ilyen gazemberrel. De én vagyok a jarl, és én azt mondom: Akasszátok fel a szászt!

Hastein nem szállhatott szembe egy nyílt paranccsal. Most már rajtam múlt, hogy megmentem-e az életemet.

– Nagyuram – vágtam közbe –, hogyan jelenthetne veszélyt egy magamfajta hitvány rabszolga egy olyan hatalmas hadúrra, mint te? Legalább hadd próbáljam meg bebizonyítani, hogy mennyit érek, mielőtt a halálomról döntenél.

A fekete szakállú elhallgatott, és bizonytalanul nézett rám, majd Hasteinre.

– Tényleg beszéli a nyelvünket.

– Úgy bizony – mondta Hastein.

A fekete szakállú közelebb lépett, és úgy vizslatott, mintha egy sánta lovat próbálnának rásózni.

– Tudod, ki vagyok én, szász? – kérdezte végül.

– Nem – válaszoltam –, de azt tudom, hogy a nevem Wulf, és egy völva fia vagyok. Bölcsen tennéd, ha nem szórakoznál velem.

A szeme elkerekedett, ahogy a válaszom eljutott a tudatáig. Egy pillanatra azt hittem, túl messzire mentem. Aztán hátrabiccentette a fejét, és harsányan felnevetett.

– Nem vagy te félős fajta – mosolygott, szabályos fogsorát kivillantva. – Ez tetszik nekem. De a Wulf nem egy név, ez egy hang, amit akkor ad ki az ember, amikor túl sokat ivott, és ki kell ürítenie a bendőjét.

Várta a reakciómat a sértésre; felülemelkedem-e becsülettel, vagy meghátrálok, mint egy leigázott kutya? A középutat választottam.

– Egy név nem állhat közénk – mondtam. – Amit el tudok mondani, bőven kárpótol majd a pimaszságomért.

Végigsimította gondosan nyírt fekete szakállát, miközben vidáman, csillogó szemmel nézett rám.

– Nem vagy bátor – állapította meg –, csak nagy a szád, és az ilyesmi könnyen az ember életébe kerülhet errefelé. Mielőtt idáig fajulna, inkább mondd el, mit tudsz.

Elkezdtem mesélni neki a szerzetesek kincseiről a Szent Cuthbert-kolostor alatti titkos kriptában.

– Nem érdekelnek minket a szerzetesek kincsei – szakított félbe, és leintett, miközben az ezüstkarikák csilingeltek a karján. – Egészen más okból vagyunk itt.

– Hastein is ezt mondja. Milyen okból?

– Ezzel te ne foglalkozz. Mostantól Vasbordájú Björn rabszolgája vagy, vagy trélje, ahogy ti, szászok hívjátok, és csak azt kell tenned, amit mondanak neked. A neved mostantól Rolf lesz, persze csak addig, amíg életben tudsz maradni, ami valószínűleg nem tart majd sokáig. Engem pedig Kígyószemű Sigurdnak szólíthatsz.

Rácsodálkoztam a furcsa névre, miközben ő Hasteinhez fordult, és azt kérdezte:

– Hol van a bátyám?

– Vasbordájú Björn leült a tűzhöz inni.

Kígyószemű Sigurd tekintetében bizonytalanság villant, de aztán ismét magabiztos arcot öltött magára.

– Akkor most nem kell zavarni. De holnap komolyan elbeszélgetek vele arról, hogy mennyire észszerű a túlságosan vakmerő fiatalembereket elfogni, ahelyett, hogy felakasztanánk őket. – Visszaült a tuskóra, és intett nekünk. – Addig is vidd Rolfot a sátradba, és kötözd meg éjszakára.

Hastein megkönnyebbülten bólintott, és elvezetett.

– Ha te vagy Vasbordájú Björn testvére – jegyeztem meg a vállam fölött –, akkor te voltál az, aki elrendelte Teurintone teljes lakosságának kiirtását.

Akkor Kígyószemű Sigurd hirtelen felpattant, és egészen közel hajolt az arcomhoz, észrevettem, hogy bal szemének pupillája elfolyik, s a zöld íriszen kígyó módjára húz maga után egy fekete csíkot. Bizonyára emiatt kapta a nevét.

– Ne merészelj számonkérni engem azért, ami a faluddal és annak lakóival történt.

– Teurintone nem az én falum, és nem ismertem a lakóit sem.

Mögöttem Hastein felnevetett.

– Ezt próbálta nekem is bemesélni. De úgy bámulta a lányt, mintha évek óta bolondulna érte.

– Milyen lányt?

Hastein leírta Bella ovális arcát, telt ajkát, kecses alakját és nagy, kék szemét, amely úgy ragyog, mint a csillagok – bár közönségesebb szavakkal.

– Szűz? – kérdezte Kígyószemű Sigurd.

Ismét eltűnődtem azon, vajon miért érdekli az északiakat Bella szüzessége. Ezúttal nem firtattam.

– Björn Ylvára bízta, hogy kiderítse – felelte Hastein. – De megígérte, hogy enyém lehet először, ha nem az.

Kígyószemű Sigurd ekkor tökéletes fogsorát villantva elmosolyodott, mintha pontosan átlátott volna Hastein szándékán, amit ő igyekezett leplezni.

– Tiéd lesz a lány, ne aggódj. Semmi sem érdekel engem kevésbé, mint az angol lányok. De mégiscsak jobb, ha én mint a hadsereg vezetője és jarl, vetek rá egy pillantást. Hiszen ő az én felelősségem.

Kígyószemű Sigurd még egy csilingelő kézmozdulattal jelezte, hogy a beszélgetésnek vége. Mintha csak helyre akarná billenteni azt a méltatlan türelmet, amelyet – saját megítélése szerint – irántam tanúsított, zárásként egy fenyegetést is megfogalmazott.

– Takarodj innen, mielőtt levágom a fejedet, Nagyhangú Rolf.

5.

Hastein egy keskeny ágyon feküdt, amelyet nyírfahasábokból tákoltak össze, és egy ponyvával takartak le. Én a földön hevertem, kezem-lábam összekötözve. A kinti tábortűz halványan bevilágított a sátor erős vászonján keresztül. A zsivaj és a kiabálás alábbhagyott. A tábor éjszakára elcsendesedett.

– Jól bántál Kígyószemű Sigurddal – mondta Hastein. – Neki néha többször is el kell magyarázni a dolgokat, de ezt bizonyára észrevetted.

– Valóban.

– Ügyesen leplezted, és ez így van rendjén, mert Sigurd jarl tiszteletet érdemel. A csatákban öt ember erejével küzd, és tíz ember bátorságával. Ha mindenképp tudni akarod: a te falud kiirtására a másik fivére, Csonttalan Ivar adott parancsot.

– És hol van Csonttalan Ivar?

– Még nem érkezett meg.

– De van akkora hatalma, hogy a távollétében is mindenki engedelmeskedjen?

Egy néma bólintás meggyőzött.

– Ha Björnt azért hívják Vasbordájúnak, mert sebezhetetlen – folytattam –, és Sigurd a szeme miatt kapta a Kígyószemű jelzőt, akkor talán Ivart azért hívják Csonttalannak, mert nincs lába?

Hastein mosolya mindig megnyugtató volt. Könnyed és kellemes volt a közelében lenni, egyfajta együttérzés sugárzott belőle, amit bár vonakodva, de én is éreztem iránta.

– Csonttalan Ivarnak megvan mindkét lába, ráadásul hosszabbak is, mint a legtöbb embernek. De ritkán száll le a lováról, és talán ezért hívják így. Égimeszelő, vörös szakállú óriás jeges tekintettel, akit senkinek sincs bátorsága kérdőre vonni. Azt viszont tudom, miért hívják a legfiatalabb testvérüket, Hálfdant Fehéringesnek: mindennap mosakodik, és majdnem olyan gyakran vált ruhát is. Egy külön embert visz magával a hadjáratokra, akinek csak az a dolga, hogy mossa a ruháit, és naponta borotválja őt.

Rájöttem, hogy ha ez a viselkedés becenevet adhat, akkor ez szokatlan lehet az északiaknál, akik viszont még így is tisztábbak voltak, mint az én honfitársaim. Aligha lehetett több mint egy hete, hogy Hastein megfürdött.

– Neked van beceneved? – kérdeztem.

Ingerülten megrázta a fejét.

– Ilyet az ember nem magának választ. Mások találják ki, és ki kell érdemelni. Akárcsak neked.

– Nekem van becenevem?

– Nem hallottad, mit mondott Kígyószemű Sigurd? Te vagy Nagyhangú Rolf!

Hastein mosolya mögött irigységet éreztem. Valószínűleg évekig harcolt és fosztogatott anélkül, hogy elérte volna ugyanazt a megtiszteltetést, ami nekem néhány percnyi beszélgetés után kijárt.

– Sigurd és a két testvére három év különbséggel születtek – folytatta –, mert az apjuk, Ragnar gyakran ment hadjáratokra, amikor ők kicsik voltak, és gyakran több telet is távol töltött egyszerre. Kígyószemű Sigurd, a középső testvér, huszonkét éves. Csonttalan Ivar a legidősebb a maga huszonöt évével, míg Fehéringes Hálfdan tizennyolc.

– És mi a helyzet Vasbordájú Björnnel? Kígyószemű Sigurd őt is testvérnek nevezte.

– Féltestvére. Vasbordájú Björn anyja nem királyi vérből származott. Különben valószínűleg ő vezetné a sereget. Ragnar Lodbrog azonban egy rang nélküli nővel nemzette Björnt, így ez ki van zárva. Björn pedig már közel negyvenéves.

Vasbordájú Björn egy harcoshoz képest szokatlanul magas életkora számomra lényegtelen volt. A Lodbrog viszont a legfurcsább becenév volt, amelyet eddig hallottam, ezért megkérdeztem, miért hívják így a négy testvér apját.

– Mert szőrös nadrágot viselt, természetesen. És egy bőrkabátot, amelyet soha nem vett le. – Hastein felült. – Biztosan hallottál már Ragnar Lodbrogról, ő a leghíresebb dán a világon.

– Nem ismerem a te világodat.

– Szerintem többet tudsz, mint amennyit elárulsz. – Megint felnevetett. – De mesélek neked Ragnarról, mert egy férfi származása legalább olyan fontos, mint a neve.

Hastein mesélőkedve meglepett. Hamarosan megtudtam, hogy az északiak mind született skáldok, és rengeteg történetük van, amit szívesen megosztanak bárkivel, aki érdeklődést mutat.

– Ragnar Lodbrog Hring király egyik ágyasától született – kezdte. – Hring közvetlenül Odintól származott, így Ragnar számára kettős megtiszteltetés volt, amikor a király elismerte az apaságát, és az egész udvartartása előtt a térdére ültette. Megtiszteltetés volt ez Ragnar édesanyjának is, aki nem ok nélkül tartotta nagyra a fia értékét, és nem hagyott ki egyetlen alkalmat sem, hogy dicsérje a bátorságát és merészségét. De voltak mások is, akik azt állították, hogy Odin rokonai és Ragnar – amilyen nyughatatlan volt – égett a vágytól, hogy más módon szerezzen elismerést.

Hastein mély hangon, lassan és ritmikusan beszélt, mint a szerzetesek, amikor a Szentírásból olvasnak fel a misén – vagy talán inkább mintha egy betanult imát ismételgetett volna, hiszen nem volt kézirata, és emlékezetből beszélt. A mondatok egyszerre voltak gördülékenyek és kissé régimódiak, mintha évtizedeken át szájról szájra adták volna őket, átformálva, változatossá téve, és minden mesélő a saját felfogása szerint színezte a főszereplő alakját.

– Egy nyáron, amikor Hring király viking hadjáratra indult a harcosaival, Ragnar a királyi udvarban unatkozott a szolgákkal és a többi gyerekkel, mert a király túl fiatalnak és meggondolatlannak tartotta őt ahhoz, hogy vele tartson. Azon a nyáron azonban Ragnar mégis rátalált a lehetőségre, hogy hírnevet szerezzen, amikor egy Ladgerd nevű fiatal nő eljött hozzá, hogy elmondja neki, Ragnar anyai nagyapjának birtokát – egynapnyi járásnyira onnan – rablók támadták meg. Az összes férfit – köztük Ragnar nagyapját és nagybátyját – megölték, és meggyalázták az asszonyokat. Ragnar anyja gyászolta ezt a hírt, ám mindez Ragnar számára közömbös volt, mivel ő a királyi házban nőtt fel, és a nagyapjával csak akkor találkozott, amikor az évente egyszer eljött a karácsonyi lakomára, a nagybátyját pedig soha nem kedvelte. Ladgerd elmesélte, hogy sikerült elmenekülnie, amíg a rablók aludtak, és egyedül ment el a királyi tanyára segítségért. De most már belátta, hogy hiába fáradozott, mert a rablók valószínűleg továbbállnak, mielőtt a király hazatér.

– Ragnar felpattant, és azt kiabálta, hogy a rablók nem ússzák meg. Az anyja egyetértett azzal, hogy nagy kár lenne, ha a család vagyona és java elveszne – különösen, hogy Ragnar most már az egyedüli örökös –, de óvatosságra intette. Ragnar nem hallgatott rá, hanem összeszedte a királyi ház legerősebb rabszolgáit, és azonnal elindult, hogy megbosszulja az igazságtalanságot, és jóval azelőtt megérkezett, hogy a rablók eltűntek volna. Ragnar kihívta őket harcra, gondolkodás nélkül – nem törődve azzal, hogy a rabszolgák és béresek keveset érnek edzett harcosok ellen. Tíz ellenféllel kellett megküzdenie egyedül, és hamarosan szorult helyzetbe került, pedig tizennégy évesen már derék férfi volt, aki ügyesen bánt a csatabárddal. Ladgerd azonban a segítségére sietett, és olyan jól forgatta a kardját, hogy Ragnar azonnal beleszeretett, és a legszebb pajzslánynak nevezte, akit valaha látott.

– Pajzslány? – szakítottam félbe. – Mint Ylva?

Hastein egy pillanatig habozott, mielőtt gúnyos mosollyal megköszörülte a torkát.

– Pontosan olyan, mint Ylva. Bár őt azért soha senki nem nevezte még szépnek. Akarod hallani a többit?

Bólintottam, és úgy helyezkedtem el, hogy a szoros kötelek a lehető legkevésbé nyomjanak.

– A győzelem után Ragnar heves udvarlásba kezdett. Ladgerd is viszonozta az érzéseit – Ragnar forrófejű és rámenős volt ugyan, de jóképű is. Csakhogy Ladgerd származása ismeretlen volt, és Ragnar anyja nem szívesen adta egyetlen fiát egy rang nélküli nőnek. Ezért egy kutyát és egy medvét állított Ladgerd lakószobájának őrzésére, de Ragnar felfegyverkezett két nagy fejszével, hogy átjusson a fenevadakon. Ahogy az ajtóhoz közeledett, mindkét állat felugrott, és vicsorított. Ő azonban nem ijedt meg, bátran szembeszállt velük. A medve már-már a torkára kapott volna, de Ragnarnak sikerült az egyik balta nyelét az állkapcsai közé szorítania, aztán farkasszemet nézett a kutyával. A kutya már belemélyesztette vérszomjas fogait az egyik lábába, de Ragnar többször is lesújtott a baltával, amíg a feje el nem vált a testétől, bár az összezárt állkapcsokkal még mindig rajta függött. Ezután ismét a medve felé fordult, amely már két lábra állva készült az újabb támadásra. Nem törődve a rajta lógó döglött kutyával, a késével úgy felvágta a medve hasát, hogy a belei kitódultak, és a medve egy nyomorúságos nyüszítéssel elpusztult. Így jutott be Ragnar – anyja akarata ellenére – Ladgerd szobájába, és magáévá tette a nőt.

Mint egy kandúr, akit simogatnak a meleg tűz előtt, úgy ragadott magával a történet varázsa. Ragnar fiatalos vakmerősége, a vér, a dráma és a jelenet a levágott kutyafejről teljesen lenyűgöztek. Nehezen vettem tudomásul, hogy véget ért.

– Mi történt azután?

– Ladgerd várandós lett, még mielőtt a király visszatért a portyáról. Ragnarral összesen három gyermekük született; két lányuk és egy fiuk. És ez a fiú volt Vasbordájú Björn.

A történet a valósághoz fűződő kapcsolata révén még varázslatosabbá vált, és eltartott egy darabig, míg visszatértem abból a világból, ahol az erő és a bátorság uralkodott. Hastein az ágyán feküdt, és elragadtatva figyelte révedező tekintetemet.

– Jó mesélő vagy – mondtam.

– Én is úgy gondolom, hogy felérek Brage Boddasonnal. Ő egy mesterskáld, és úgy tud mesélni, hogy közben az ember minden mást elfelejt. Egy napon túl fogom szárnyalni. Mi az ott, ami a nyakadban lóg?

A témaváltás váratlanul ért. Meglepetten követtem a mutatóujját, ami a nyakamban viselt medálra irányult – a bőrzsinór ugyanis kicsúszott a szakadt kabátom gallérjából, és felfedte azt.

– Úgy néz ki, mint egy nádpipa – mondta, majd megmutatta a saját nyakláncát, egy kis ezüstkalapácsot. – Ez Thor kalapácsa. Minden harcos ilyet visel. Csak a jarlok és a nagy emberek esküsznek Odinra. De miért pont egy nádpipa? Ti, szászok általában kereszttel szaladgáltok. Talán azért, mert egy völva fia vagy?

Ahogy kimondta a szót, ösztönösen megszorította a kalapácsot, mintha az apró talizmán képes lenne megvédeni a boszorkányságtól. Elmosolyodtam – nem a babonásságán, hanem a nyilvánvaló szándékán: azt remélte, hogy a Ragnar története révén kialakult bizalom megnyit majd engem is, és elmesélem neki a saját történetemet.

– Talán ez volt az oka – folytatta, és végre elérkezett a valódi szándékához –, hogy a saját néped fel akart akasztani? Úgy hallottam, a keresztények szinte szó nélkül megölik a völvákat. Talán így szerezted az égési sebeidet?

Inkább megőriztem a rejtélyt.

– Azt hittem – válaszoltam –, hogy a történetem a legkevésbé sem érdekel.

Hastein felismerte a saját szavait. Elmosolyodott, és előhúzta a kardját, amely az ágy mögötti sátorvászonnak támasztva hevert.

– Ha semmi mást nem tudok rólad, csak azt, hogy ravasz vagy, és értékeled a szabadságodat, akkor nincs okom megbízni benned. És ha nem bízom benned, akkor addig maradsz megkötözve, amíg Vasbordájú Björn meg nem győződik róla, hogy nem szöksz meg.

A kard hegyét a kötélre szegezte, amely a nap során bevágott a csuklómba, így a karom végig vörös és kék volt már. A döntés az én kezemben volt. Ő nyugodtan várt.

– Nincs okod megbízni bennem – mondtam, és komolyan gondoltam. Tiszta szeme egy pillanatra megpihent az enyémen, mielőtt visszacsúsztatta a kardot a hüvelyébe.

– Akkor tartsd meg a titkaidat, Nagyhangú Rolf.

6.

Az északiak a haditanácsot mindig a szabad ég alatt tartották egy alacsony, négyszögletes, homokkal töltött láda körül. Egy fűzfaággal a homokba rajzoltam Northumbria földrajzát, valamint térképeket és a haditervet. A tábor minden lakója szabadon részt vehetett a tanácson, de a legtöbben hamar elvesztették az érdeklődésüket. Csak Kígyószemű Sigurd és Vasbordájú Björn maradt a homoknál, utóbbi közönyösen vakargatva ősz szakállát. Hastein a szélen ült. A peremen pedig a pajzslány, Ylva körözött.

– Magyarázd el még egyszer.

A fekete szakállú, sebhelyes arcú Kígyószemű Sigurd felém fordult. Zöld szeme – amelyből az egyik pupilla elfolyva tekergett az íriszén – koncentrált figyelemmel vizslatott, próbálta értelmezni a kérésem.

– Ez itt Northumbria – kezdtem újra. – Teurintone falu itt van, úgy húsz mérföldre délkeletre. Mi ettől északabbra vagyunk, a hatalmas pusztaság peremén.

– És a Szent Cuthbert-kolostor? – kérdezte Ylva, aki a déli hőség ellenére szűk bőrkabátot viselt. A férfiak meztelen, sápadt felsőtestét megkapta a nap.

– A kolostor Crecában van, félúton köztünk és Eoforwic között – válaszoltam. – Úgy tizenöt mérföldre délre.

– Ez nem fontos – vágott közbe Vasbordájú Björn, majd előrehajolt hatalmas hasával, és széles tenyerével letörölte az általam rajzolt keresztet. Halványszürke szeme sokatmondó pillantással meredt Ylva érdes arcára.

– Szóval Eoforwic harminc mérföldre van? – kérdezte Kígyószemű.

– Hányszor kell még elmondanom?

Talán már nem is a fekete szakállú jarl lassúsága miatti csalódottság beszélt belőlem, hanem a saját kiszolgáltatott helyzetem miatti félelem. Ez tovább táplálta a zöld szemében izzó dühöt.

– Annyiszor mondod el, ahányszor csak kell ahhoz, hogy minden összeálljon – vágott közbe Vasbordájú Björn, mielőtt féltestvére bármi meggondolatlanságot tett volna. – Amikor először elmagyaráztad, Eoforwic negyven mérföldre volt, aztán közelebb rajzoltad a parthoz. Később már jóval északabbra volt. Most meg hirtelen itt van lent, ahol az előbb még a Szent Cuthbert-kolostor volt. Ideje lenne eldöntened, Nagyhangú Rolf, hogy pontosan hol van.

Kígyószemű Sigurd bólintott, megkönnyebbülve látta, hogy a féltestvére is küszködik, hogy megértse a magyarázatomat. Az elfogásom óta eltelt két hét alatt Vasbordájú Björnt ügyes és éleslátó vezetőnek ismertem meg, akinek közömbös álarca mögött éles elme lakozott. Bár a parancsokat Kígyószemű Sigurd adta ki, a széles hasú, ősz szakállú óriás mind felfogóképességben, mind ravaszságban felülmúlta fiatalabb féltestvérét.

– Mi, szászok nem vagyunk annyira hozzászokva a térképekhez – magyaráztam erőltetett nyugalommal. – Amikor utaztam, mindig a táj jellegzetességei alapján tájékozódtam. A távolságokat utazási időben mérem. Innen dél felé kétnapi gyaloglás Eoforwic, ami körülbelül harminc mérföld.

– Harminc mérföld gyalog két nap alatt – ismételte meg Kígyószemű Sigurd. – Ez megvalósíthatónak hangzik, ha az ember tempósan halad.

Vasbordájú Björn morogva helyeselt. Az én fülemnek is hihetőnek hangzott a magyarázat, pont, mint amikor néhány évvel korábban Jarvis testvér szájából hallottam ugyanezt.

– Ha csak tizenöt mérföld a kolostor – vágott közbe Ylva –, akkor lóval könnyen meg lehet járni oda-vissza egy nap alatt.

– Lehetséges, de mi nem megyünk oda, Ylva.

A Pajzslány és a Vasbordájú nyugtalanul méregették egymást. Kígyószemű Sigurd megvakarta sűrű, fekete szakállát, amitől csilingelni kezdtek az alkarján lévő ezüst karperecek.

– Ha egy gyalogos sereggel utazol – mondta lassan, mintha gondolkodás közben beszélne –, akkor nagyjából három nap alatt lehet megtenni az utat Eoforwicból idáig.

– Igen, de előbb össze is kell szedni egy ilyen sereget – morogta Vasbordájú Björn. – Felszerelni, majd felderíteni. Egy jó hadvezér néhány napig titokban figyeltetné az erődöt, hogy felmérje az erőviszonyokat. Adjatok a szászoknak egy hetet, és meglátjátok.

A sereg formális vezetője elgondolkodott, majd levonta a következtetést.

– Adunk a szászoknak még hét napot. Vidd vissza a rabszolgát a ketrecbe.

Hastein felráncigált, és a tábor legújabb építménye felé vezetett, egy tömör deszkákból épített, ablaktalan fészer felé, amelyet a sátrak között emeltek. Az ajtaján retesz volt. Belül döngölt földpadló volt körülbelül három lépés hosszúságban és szélességben. Itt töltöttem napjaim legnagyobb részét, és csak akkor engedtek ki, amikor a homokládánál ismét sor került a szokásos eligazításra.

– Northumbria királyára vártok? – kérdeztem Hasteintől, miközben nyitva tartotta nekem az alacsony ajtót.

– Ehhez semmi közöd, Nagyhangú Rolf.

Már az első este elvesztettem a bizalmát, amikor a sátorban hallgatagon és elutasítóan viselkedtem. Azóta hiába próbáltam visszaszerezni.

– A szászoknak nincs állandó hadseregük – folytattam. – A király személyes őrsége mindössze száz emberből áll. Ha nagyobb haderőt akar toborozni, a nemesi vitézeken keresztül kell üzenetet küldenie az elöljáróknak, azok pedig üzennek az udvarbírónak, hogy válasszák ki a legjobb harcosokat a parasztok közül. Miért nem támadtok ti először?

Hastein megrázta a fejét, és elsöpörte hosszú, szőke frufruját a világos szeméből.

– Ezen a kérdésen valószínűleg addig fogsz rágódni, amíg az események meg nem adják a választ.

Többet nem volt hajlandó elárulni. Ezért más taktikával próbálkoztam.

– Mondd el, honnan kapta Ragnar Lodbrog a becenevét.

Hastein ekkor még nem volt teljesen érzéketlen. Látta a szememben a magányt, és megsajnált. Ráadásul kapóra jött számára az alkalom, hogy ismét gyakorolhatja a mesemondó képességét. Belökött a börtönbe, leült a tákolmányon kívülre, és beszélni kezdett hozzám az ajtón keresztül, amelyet résnyire nyitva hagyott.

– Történt egyszer – kezdte ugyanazon a mély hangon, amit az első története során használt –, hogy Herröd, a svéd király egyszer réges-régen két sárkánykölyköt ajándékozott a lányának, Thorának, amelyeket egy kereskedő hozott magával egy messze délen fekvő sivatagi országból. Thora gondozta és nevelte a gyíkokat, míg azok olyan nagyra nőttek, hogy naponta megettek egy egész ökröt, és pusztításukkal rettegésben tartották a környéket. Ám nem volt könnyű véget vetni a rombolásuknak, mert testüket apró, kemény pikkelyek borították, és még a legélesebb fegyverek is alig fogtak rajtuk. Herröd király annak a férfinak ígérte a lányát, aki le tudja ölni a szörnyű fenevadakat, és amikor Ragnar tudomást szerzett erről az országok között utazó emberektől, nem gondolkodott sokat, mit tegyen. Anyja tanácsára bőrkabátot szerzett magának, és egypár bőrnadrágot, amely – hite szerint – megvédi majd a sárkányok harapásaitól. Azt is javasolta, hogy mártsa be a nadrágját szurokba, majd forgassa meg homokban és kavicsokban, ettől keménnyé és áthatolhatatlanná válik, miközben mégis hajlékony marad.

– Nem használhatott volna egyszerűen láncinget? – szakítottam félbe. Hastein normális hangján elmagyarázta, hogy a láncing egy olyan ruhadarab volt, amelyet az északiak csak azután vettek át, hogy elkezdtek portyázni Károly császár frank birodalmában, ahol a harcosok ilyen felszerelést viseltek, és hogy a történet még az előttről származik.

– A sárkányok szörnyű látványt nyújtottak – folytatta –, szürkészöldek voltak, és egyenként három ember magasságúak. Elöl hosszú csőrük volt, tele száz meg száz foggal, négy lábuk pedig olyan rövid volt, hogy a hasuk súrolta a földet, amikor előrehaladtak. Ragnar egyszerre támadt rá mindkettőre, és azok megpróbálták összezúzni, és szörnyű fogaikkal széttépni őt. Mindenki, aki a közelben volt, rémülten menekült a zajos küzdelem elől. De ahogy Ragnar bölcs anyja megjósolta, az öltözete megvédte őt. Lándzsáját az első sárkány lapos fejébe döfte, majd kardját a második oldalába, és kettéhasította a szívét. Amikor a két fenevad holtan feküdt a földön, a svéd király megdicsérte Ragnart bátorságáért, és ígéretéhez híven feleségül adta neki a lányát. De mindezeken felül a Lodbrog nevet is neki adta, mert olyan leleményes volt, hogy szőrös bőrnadrágját szurokkal és kövekkel valódi páncéllá alakította.

– És Ladgerd? – kérdeztem.

Hastein rám pillantott börtönöm félhomályában.

– Mi van vele?

– Ladgerd nem volt már Ragnar felesége? Nektek, északiaknak lehet egyszerre több feleséget tartani?

Zavartan megvakarta rövidre borotvált tarkóját, mivel korábban nem látott összefüggést a két történet között.

– Igazad van – ismerte el. – Ágyasokból lehet sok, de feleségből csak egy. Ragnar és Ladgerd valószínűleg elváltak, mielőtt elvette volna Thorát.