és más történetek
mesterséges intelligenciákról

IMPRESSZUM

Brandon Hackett: Isten gépei és más történetek mesterséges intelligenciákról

Copyright © Markovics Botond, 2018

ISBN: 978-963-419-459-0 (epub)

ISBN: 978-963-419-460-6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Stephan Martinière

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Bobály Ica

Műfaj: science fiction

TARTALOM

ISTEN GÉPEI (REGÉNY, ÁTDOLGOZOTT, JAVÍTOTT KIADÁS)

AZ MI-TEREMTŐ (NOVELLA)

AZ UTOLSÓ ÍRÓ (NOVELLA)

HOMOKBA ÍRT TÖRTÉNET (NOVELLA)

MESTERSÉGES ISTENEK (NOVELLA)

BÉCSI JÓZSEF: AZ ÖNMAGA ISTENÉVÉ LETT EMBER (ESSZÉ)

ELŐSZÓ

Mindig is szerettem olvasni egy-egy könyv elején az írók bevezető gondolatait, azonban a saját regényeimhez csak nagyon ritkán írok előszót. Pedig eddig szinte valamennyi könyvemnél megpróbálkoztam vele, de végül mindegyiket kitöröltem, mert rájöttem, hogy amit igazán el akarok mondani, ott van a regényben.

Ez a kötet azonban kicsit más, mint az eddigiek, ezért megérdemel egy rövid felvezetést.

Az Isten gépei első kiadása 2008-ban, kerek tíz évvel ezelőtt jelent meg. A visszajelzésekből kiderült, hogy sok olvasó e regényen keresztül találkozott először a technológiai szingularitás elméletével vagy a transzhumanizmussal. Azóta ezek a fogalmak beszivárogtak a közbeszédbe, és olyan hírességek figyelmeztettek a gyorsuló fejlődés, valamint a mesterséges intelligenciák veszélyeire, mint Elon Musk vagy a nemrég elhunyt Stephen Hawking. A téma és ezáltal a regény is sokkal aktuálisabb most, mint volt egy évtizeddel korábban, főleg azért, mert ha akarjuk, ha nem, a világ egyre feszítettebb tempóban rohan előre.

Ezt az új, javított és átdolgozott Isten gépeit igyekeztem a lehetőségekhez mérten még jobbá, még izgalmasabbá tenni, ennek következtében a régi szöveg közel harmadában történt kisebb-nagyobb változás: maga a történet ugyan csak részleteiben különbözik az eredetitől, ám néhány felesleges rész kikerült belőle, így sokkal feszesebb lett. Emellett számos jelenetet megváltoztattam, aktualizáltam, és az új változat kapott egy alapos szerkesztést is.

A kötet az Isten gépein túl négy science fiction novellámat is tartalmazza; ezek szintén mesterséges intelligenciákhoz kapcsolódnak. Kettő közülük korábban már megjelent nyomtatásban, a másik kettő új történet, és most olvashatók először.

Az MI-teremtő című novellát 2018 elején írtam. Bizonyos tekintetben reflektál az Isten gépei omegáira, és egy egészen másfajta MI-gondolkodást, valamint egy másfajta ember-MI viszonyt jár körül. Főszereplője Melvin Kadek, a milliárdos technológiai befektető, aki beszáll az MI-építési versenybe, és sajátos kapcsolatba kerül az általa teremtett szuperintelligenciákkal.

Az utolsó író még 2012-ben született, és a macskáim ihlették. Ez a szatirikus történet az olvasás és az írás lehetséges jövőjéről szól, amelyben az utolsó humán író megküzd a másodpercenként újabb és újabb regényeket kreáló, lélektelen írószoftverekkel, és ebben egy genetikailag intelligenssé tett macska lesz a társa és tanácsadója.

A Homokba írt történet a történetek erejéről mesél. A hangulatnovellát Hannu Rajaniemi Fraktálherceg című regényének lenyűgöző magyar borítója ihlette, amelyet Sánta Kira festett. Rajaniemi regényében science fiction keveredik az Ezeregy éjszaka meséivel, emlékszem, hogy miközben a novellán dolgoztam, a könyv mindig ott hevert a szemem előtt, és ha elakadtam, csak elidőztem néhány percig egy-egy apró részletén, mintha csak ötleteket, érzéseket szívtam volna róla magamba.

A negyedik novella, a Mesterséges istenek pedig majdnem kimaradt a kötetből, mert teljesen váratlanul, június elején találtam csak ki, viszont rendkívül jól szórakoztam, miközben ezeket a furcsa MI-isteneket, illetve az általuk uralt, abszurd emberi civilizációkat írtam.

Ha korábban már olvastad az eredeti regényt, köszönöm, hogy ennek a felújított változatnak is bizalmat szavaztál, ha pedig először veszed kezedbe, akkor bízom benne, hogy izgalmas és gondolkodtató utazásokban lesz részed Szófiával és az omegákkal, valamint különböző korok mesterséges intelligenciáival.

2018. július

Brandon Hackett | Markovics Botond

ISTEN GÉPEI

„Egyik beszélgetésünk a folyamatosan gyorsuló technológiai fejlődés és ennek az emberi életmódra gyakorolt hatása körül forgott, ami lehetőséget adna egy szingularitásra a történelemben, amely után az emberiség története, ahogy jelenleg ismerjük, nem folytatódhatna.”

(Stanislaw Ulam, 1958 májusa: egy beszélgetésről Neumann Jánossal)

„Definiáljuk az ultraintelligens gépet olyan gépként, amely messze túl tudja szárnyalni a legokosabb ember intellektuális tevékenységeinek mindegyikét. Mivel a gépek megtervezése is ilyen intellektuális tevékenység, egy ultraintelligens gép még jobb gépeket tervezhet, ekkor pedig megkérdőjelezhetetlenül bekövetkezne az »intelligenciarobbanás«, és az emberi intelligencia messze lemaradna. Éppen ezért az első ultraintelligens gép az utolsó találmány, amelyet az embernek meg kell alkotnia, feltéve, hogy a gép elég engedelmes, hogy megmondja, hogyan tarthatjuk uralmunk alatt.”

(Irving J. Good, fordította: Weisz Böbe)

I.
GYORSULÓ
TECHNOSZFÉRA
2046.

PROLÓGUS

Janus-arcú Föld, ez jutott eszembe először, amikor megpillantottam a vörös törpecsillag körül keringő bolygónkat.

Európa és Afrika, valamint az amerikai kontinensek keleti fele a rőt nap sápadtvörös fényében fürdött. A sötét féltekén Ázsiát, az amerikai kontinensek nyugati területeit és Ausztráliát az örök jég rideg páncélja fedte, amelyről csak gyéren tükröződött vissza a csillagok pislákolása. Fogalmam sem volt, hogy ez a Föld hogyan került pont ide, azonban mostanában már semmin sem csodálkoztam. A Tejút átellenes oldalán találtunk rá, a Cygnus spirálkar közepén, hatvanezer fényévre az eredeti Naprendszertől és jóval közelebb a mi egykori Földünkhöz.

Egy vörös törpenap körül.

Diablo, ahogy az itteniek nevezik, már amikor névvel illetik, ugyanis a köznyelvben megmaradt a „Nap” szó is. A Diablo nevet a gyűlölet ihlette, mert annak ellenére, hogy az új nap is éltető meleget adott, a legtöbben félelemmel vegyes gyűlölettel tekintettek a felszínt nyomasztó vörös fényével elárasztó és gyilkos flerkitöréseket produkáló, alattomos törpecsillagra.

A Föld kötött keringési pályán haladt körülötte, mindig ugyanazt az oldalát mutatta a Diablo felé. Az egykori háromszázhatvanöt napos keringési idő negyvenkét napra fogyatkozott, a naptávolság a tizedére csökkent. Azonban ez semmit sem jelentett, hiszen az új anyacsillag is jóval alacsonyabb hőmérsékletű volt, mint a Nap, így nagyjából ugyanannyi hő érte a felszínt, mint hajdanán. A keringéssel megegyező, lassú forgás miatt a magnetoszféra alaposan legyengült, de szerencsére még így is képes volt többé-kevésbé megvédeni a bolygót a káros sugárzásoktól.

Az, hogy miféle erőhatások helyezték a Földet ilyen tökéletes és stabil pályára, ugyanolyan rejtély volt, mint az, hogy egyáltalán hogyan került ide a bolygó. És miért.

A Bárka az ötszázmillió kilométerre keringő harmadik bolygó, egy sárgásbarna gázóriás körül állt pályára, túl az itteniek észlelési távolságán. Amint kiléptük a hengervilág látszatbiztonságából, a szokásos gyomorforgató érzés kerített hatalmába. Úgy tűnik, nehezen tudtunk elszakadni régi, emberi mivoltunktól. Az űr feneketlen mélysége ugyanakkor felüdülésként is hatott; túl sok időt töltöttem már bezárva. Vártam, hogy végre igazi égboltot láthassak, vad óceánokat, nyüzsgő városokat, kietlen, száraz sivatagokat, még ha a vörös nap miatt valószínűleg minden egészen más lesz is, mint amire emlékeztem.

Nekem csak az számított, hogy újra egy élő Föld felszínére léphetek, és újra emberként, újra nőként sétálhatok hús-vér emberek között.

Egy mikrougrással elsőként vagy negyvenen szeltük át a Bárka és a Föld közötti űrt. Óvatosságból először csak tízen jöttünk volna, de többeket nem lehetett visszatartani. A fegyelem és a régi szabályok a Bárkában már régen értelmüket vesztették, egy élettel teli Föld sokakat érdekelt, az otthonunk pusztulása óta nem láttunk ilyet.

Ez a Föld tizennyolc évvel ezelőtt került ide. A mi Földünk hajdanán egy a Naphoz hasonló G-típusú csillag mellett bukkant fel, gyakorlatilag nem sok minden változott a csillagképeken túl. Megmaradt a huszonnégy órás forgás, az évszakok, a színek, minden.

Itt viszont… Kíváncsian rákerestem a korabeli híradófelvételekre.

Észak-Amerika keleti partján az éjszaka közepén lobbant fel az új, vörös nap, a nyugati országrész viszont örökre sötétben maradt. Ázsia országaiban fényes nappal volt, amikor végleg „lekapcsolták a világítást”, emiatt ott sokkal nagyobb pánik tört ki. A főbb nemzeti űrkutatási intézetek a téridő bizonyítható torzulásaiból, az áramszünetekből, az éjszakai oldalon tapasztalt, sarki fényhez hasonló elektromágneses jelenségekből és a műholdak időleges üzemzavaraiból arra következtettek, hogy valamiféle megmagyarázhatatlan „térbeli ugrás” történhetett.

A sötét féltekén a levegő érezhetően hűlni kezdett, és egyre biztosabbá vált, hogy ez nem csak egy átmeneti jelenség.

Aztán elszabadult a pokol.

Kína azonnal totális területfoglaló háborút indított Oroszország és Kazahsztán ellen. Így is csak a kínai lakosság töredéke menekült meg a fagyhaláltól, dacára a kétségbeesés szülte elkeseredett győzelemnek, a Novoszibirszkre, Voronyezsre és Cseljabinszkra kilőtt atomrakétáknak; pedig mindkét országtól sikerült napos részeket megkaparintani. Kína számtalan más nemzettel együtt néhány hét múlva eltűnt a jégtakaró leple alatt. Hasonló háborúk zajlottak Dél-Amerikában a napos országok, főleg Brazília és Venezuela területéért, még úgy is, hogy a vörös nap ezeken a helyeken az alacsony beesési szög miatt csak erőtlenül sütött, és kevés meleget adott. Észak-Koreára az Amerikai Egyesült Államok intézett megelőző atomcsapást, előbbi ugyanis globális nukleáris támadásokkal fenyegetett, ha nem kap teljes körű segítséget.

Az USA keleti országrészében hirtelen megugrott a népességszám, ahogy az ország sötétben maradt feléről milliónyian özönlöttek a napfény felé. A déli határvidéken folyamatossá váltak az összetűzések a mexikói és a többi, a fagyhatár közelében élhetetlenné váló közép-amerikai államból menekülő bevándorlókkal. Azokban a kegyetlen hónapokban az emberi jogok fabatkát sem értek.

Angola, Namíbia, Gabon és más afrikai országok előnyös szerződéseket kötöttek Japánnal, Dél-Koreával és Kínával, letelepedést és földet kínáltak a technológiáért és a nemzeti vagyonért cserébe. Afrika egyébként is nagyon népszerű letelepedési célponttá vált kellemes és élhető, új klímája miatt. Ugyanekkor az Ibériai-félszigetre és Dél-Franciaországra hosszú távon elsivatagosodás várt, mivel a hőmérséklet tartósan az elviselhetetlen ötven fok fölé emelkedett.

Eközben a világ sötétbe borult felén megindult a Nagy Menetelés; Ázsiából sosem látott emberáradat menekült a sötétség és a fagyhalál elől. Pakisztániak, indiaiak, arabok és kínai családok tömege özönlötte el Európát, legfőképp a Balkán-félszigetet. Semmilyen kerítés és határvédelem nem volt képes útjukat állni.

Az utolsó napok képei sokkolóak voltak: mindenhol fáklyák és tábortüzek pislákoló pettyei, makacs elszántsággal gyalogló embertömeg, döcögő autók fénycsóváiban az egyre elviselhetetlenebb hidegben megfagyott tetemek milliói. A magasban köröző mentőhelikopterek jobb híján élelmet, ivóvizet és pokrócokat dobáltak le, de lent csak verekedések törtek ki a zsákmányért. Más helikopterek híradófelvételeket készítettek, de leszállni nem mertek, mert rögtön százan rohanták volna meg őket, üres helyeket remélve.

Az Indiai-óceánon hajókonvojok araszoltak a napfény felé: a szerencsésebb menekülők étlen-szomjan hatalmas olajtankerek belsejébe zsúfolódtak, jobb esetben hadihajókon, kereskedelmi cirkálókon vagy az ENSZ által szervezett mentőflotta egységein nyomorogtak. A nagyobb hajók körül kis lélekvesztők, tutajok, dzsunkák százezrei lavíroztak Afrika felé, és sorra borultak fel a viharos szélben. A fuldoklókon senki sem segített.

Legtöbbjükön nem lehetett segíteni. Túl sokan voltak.

A borzalmas képsorokon túl leginkább egy zaklatott indiai riporternő híressé vált szavai érintettek meg:

„…A sötét oldalon rekedtek milliárdjai keltek útra a világos oldal felé a közelgő fagy elől menekülve, nem törődve országhatárokkal, bőrszínnel és nemzeti ellentétekkel. Most csak két szín létezik: a sötét a halál, a világosság pedig az élet. Rengetegen igyekeznek a repülőterekre és a kikötőkbe, hogy mindent maguk mögött hagyva átjussanak a napos oldalra. A hőmérséklet rohamosan csökken. Nemrég elkezdett havazni. Az utakon végeláthatatlan konvojok kígyóznak, batyuktól, bőröndöktől roskadozó, folyton dudáló kocsik, pöfögő teherautók platóján pokrócokba burkolózó családok, zsúfolásig tömött buszok, amelyek addig próbálnak haladni a sorban, amíg ki nem fogy belőlük az üzemanyag. Akkor aztán félreállnak, és az utasok csatlakoznak a sötétben egyre fásultabban baktató menethez. Az országhatár felé igyekeznek, hogy aztán Pakisztánon át eljussanak Nyugat-Iránba, a napos oldal peremére. Az éltető fényre. Az ázsiai országok, valamint Ausztrália és Japán néhány perce közös jegyzékben figyelmeztették Európát és az Egyesült Államokat, hogy ha nem segítenek, milliárdok fognak meghalni. Én ehhez csak annyit tudok hozzáfűzni, hogy kérem, segítsenek Indián! Segítsenek Ázsián! Segítsenek rajtunk!”

Közel két évtized telt el azóta. Milliárdok haltak meg, de a Föld, legalábbis a szerencsésebb félteke túlélte az Ugrás néven elhíresült esemény hatásait, és úgy tűnt, ennyi idő alatt sikerült túllépni a káoszon, a felborult egyensúly nyomán kialakuló gazdasági világválságon.

Vajon hogyan találtak otthonra a hajléktalanná vált tömegek? Hogyan voltak képesek ismeretlen országokban, idegen éghajlat alatt új életet kezdeni? Egyáltalán hogyan sikerült megoldani a nincstelenné váló tömegek élelmezését és az ivóvízellátást? Láttam az európai és afrikai rizsföldeket, a szerteszórt napelemmezőket és a GMO-ültetvényeket, de ez kevésnek tűnt a kérdés megválaszolásához.

Igaz, nem is ezért jöttünk.

A „hogyanok” helyett sokkal inkább a „kik?” és „miért?” kérdésekre akartunk válaszokat kapni. Mert nemcsak ez a Föld került messzire az anyagcsillagtól, hanem a mi Földünk és még jó pár másik is, bármennyire képtelenségnek tűnt mindez.

1
SZÓFIA, G. M. H.

Miután magamhoz tértem a vörös fényben fürdő Föld okozta első döbbenetből, Szófia után kezdtem kutatni. Egykor én is egy hozzá hasonló, fiatal nő voltam, de már nem nagyon emlékszem arra az időszakra.

Mindaz egy másik életben, egy másik, már megsemmisült Földön történt.

Feltörtem a Génkontroll virtuális archívumát, és mindent megtaláltam róla. G. m. h. gyermek: genetikailag módosított humán, emiatt már a születésétől fogva ott bujkált benne a kettősség. Felszínesen szemlélve pontosan olyan volt, mint a legtöbb korabeli kislány, ugyanakkor egyre nyíltabban jelent meg benne az, amitől már korai tanárai is tartottak: a génmanipuláció kíméletlen és nyers fölénye a természetes úton fogant kortársaival szemben. Az a fajta személyiség, akitől sokaknak kisebbségi komplexusa támad, emiatt nem szokták kedvelni. A legkönnyebb ilyenkor ráfogni, hogy érzéketlen, lelki sérült korcs. Selejtes – noha pont ennek ellenkezője volt. Megérteni és elfogadni sokkal nehezebb.

Ettől függetlenül a gyorsan változó világ szerencsés szülötteként kemény évek és nagyszerű lehetőségek álltak előtte. Kérdés persze, mit nevezünk szerencsének. A kiemelkedő intelligenciát, a minimum százötven éves korra optimalizált és a legtöbb betegségre rezisztens testet, a fotografikus memóriát mindenképpen. Csakhogy a g. m. h. gyerekeket sújtó korai ENSZ-jogszabályok, az állandó Génkontroll-megfigyelések és a nem létező magánélet jellemtorzító következményei nem mindenki számára érték meg ezeket az előnyöket.

Letöltöttem a vonatkozó genetikai törvényi szabályozásokat: semmiben sem tértek el az én egykori Földemen érvényben lévő törvényektől. A genetikailag módosított embereket a Nemzetközi Génkontroll huszonnégy órás megfigyelése alá vonták. A szervezet munkatársai bármikor beavatkozhattak, ha a g. m. h. viselkedése eltért az előre lefektetett normáktól, valamint ha a képességeiket arra használták, hogy másokkal szemben jogtalan előnyökhöz jussanak.

Még hogy jogtalan előnyök! Hiszen a kiemelkedő képességeket a génjeikbe kódolták! Ezeket az embertelen törvényeket pár év múlva valószínűleg itt is eltörlik, amint a g. m. h. születések aránya túllépi az irányítható létszámot. Márpedig a legtöbb szülő már most bármit megtenne azért, hogy okos, egészséges és szép utódai legyenek. Még arra is engedélyt adnak, hogy engedélyezzék a genetikai örökségükbe való beavatkozást.

Az első g. m. h.-k, mint Szófia is, többnyire a géntechnológiai cégek „tesztalanyai” voltak. Gyerekkoruktól végigszenvedték a Génkontroll cseppet sem humánus vizsgálatait és beavatkozásait. A legtöbb g. m. h. gyermek emiatt nehezen kezelhető, labilis személyiséggé vált, és általában nemigen tudtak beilleszkedni a társadalomba.

Csak a legerősebbeknek sikerült ép személyiséggel átvészelniük ezeket az éveket.

Reméltem, hogy Szófia köztük van.

Ahogy sorra letöltöttem a Génkontroll Szófiáról készített megfigyelési fájljait, helyenként ismerős eseményeket láttam. A legérzékenyebben az az öt évvel ezelőtti, 2041-es felvétel érintett, amely nem sokkal a tizennegyedik születésnapja előtt készült:

Szófia globális idő szerint hajnali egykor jelentkezett be a Veegates tanmátrixának Történelem-szigetére három másik, nála két évvel idősebb fiatallal közös foglalkozásra. A felvétel a még kislány Szófia szemszögéből mutatta az eseményeket, így azt láttam, amit ő látott hajdanán, a felvétel készültekor. A kiegészítő jegyzetek szerint erre az emelt tanulmányi szintre csak a legjobbak juthattak be. Miután három tantársa: Dimitrij, Mary és Chow is megjelent, Romulus instruktor, a történelmi oktatószoftver hosszú, fehér tógát viselő, ősz hajú szkinje nekikezdett:

– Üdvözöllek benneteket! Ma az Ugrás társadalmi, gazdasági és kulturális hatásairól fogunk beszélgetni. Bevezetésként: számotokra mi a legfontosabb következménye az Ugrásnak? Mary?

– Szerintem nem lehet csak egyetlen dolgot kiemelni – mondta Mary Whaites babaarcú, kék szemű és hosszú, vörös hajú szkinje. – Azon a napon mindannyiunk számára örökre megváltozott a világ.

– A mi korosztályunk számára ez csak egy történelmi esemény – szólt közbe Szófia.

– Ezzel mit akarsz mondani? – fintorgott Mary.

– Az Ugráskor egyéves se voltam, te alig három. A legnagyobb problémám az volt, hogy megtanuljak járni, a tied pedig az, hogy szobatiszta legyél. Fel sem fogtuk, mi történik körülöttünk. Mi már ebben nőttünk fel.

– Ettől még nem hunyhatsz szemet a múlt felett – ellenkezett Chow. Szkinje magas, szőke, fehér bőrű fiút formázott.

– Nem is akarok. Csak azt mondom, ne tegyünk úgy, mintha bármelyikünknek valamit is jelentene a régi világ.

– Valóban – bólintott Dimitrij. Ő Yan Alpher, a floridai énekes és tinibálvány virtuális másaként feszített.

Szófia szkinjét sajnos nem tudtam megnézni, mivel a felvétel az ő szemszögéből készült, de arra tippeltem, hogy ő virtuálisan is ugyanúgy néz ki, mint a valóságban.

– Szófiának igaza van.

– Milliárdok haltak meg – emlékeztette őket az instruktor. – Erről soha ne feledkezzetek meg! Borzalmas dolgok történtek akkor.

– Sajnos így van – hajtotta le a fejét a koreai Chow. – A szüleim mindenüket elvesztették, és akkor haltak meg a nagyszüleim is. Csoda, hogy mi átjutottunk a fényre.

– Azért a régi színeket én sajnálom – mondta Dimitrij.

– Azokat én is – értett egyet Mary, és hosszan összemosolyogtak az orosz fiúval. – Régen sokkal szebb volt minden.

– Meg az éjszakai csillagok! – tette hozzá Szófia. – Fura lehetett, hogy este lemegy a nap, és nem kell elsötétíteni az alváshoz. Voltatok már a kaliforniai jégmezőn, a NASA-obszervatóriumban? Tavaly három napot töltöttem ott. Na, az lenyűgöző élmény volt.

– Én is voltam ott egy hetet tavaly – bólintott Chow. – Tuti az a hely!

– Térjünk át Szófia esszéjére! – javasolta Romulus instruktor. – Letöltöttétek? – Mindenki bólogatott. – Mi a véleményetek?

– Szerintem nagyon európai nézőpontból közelítette meg a feladatot – mondta Chow.

– A saját környezetemből indultam ki – felelte Szófia. – Azokról akartam írni, akik csak közvetett módon szembesültek az Ugrás következményeivel, akik a netről, csipszet rágcsálva nézték végig a Nagy Menetelést, és fintorogva vagy rettegve hallgatták, amint menekültek százezrei jönnek az országukba. Majd te megírod ázsiai szemszögből.

– Képzeld, úgy írtam meg! – mondta kissé sértődötten Chow.

– Dimitrij – szólította meg az instruktor az orosz fiú virtuális megtestesülését –, mit gondolsz, lesz még az Ugráshoz hasonló, sorsfordító esemény a ti életetekben?

– Amilyen gyorsan változik a világ, nem lehet tudni. Az Ugráshoz hasonló horderejűre azonban nagyon kicsi az esély.

– Szerintem már benne vagyunk egyben – mondta Szófia. – Illetve közeledünk hozzá. Csakhogy ez nem egy látványos, könnyen észrevehető valami. Legalábbis most még nem, de ha bekövetkezik, még az Ugrás is eltörpül mellette.

– Mire gondolsz? – kérdezte Romulus instruktor.

– A technológiai szingularitásra.

– Ez csak egy elmélet – torkolta le fölényesen Mary Whaites. – Egy sok sebből vérző elmélet. Ne nevettesd ki magad!

– Már megint hihetetlenül naiv vagy, Mary – felelte Szófia. – Szerintem azt sem tudod, miről beszélek.

– Szófia! – figyelmeztette Romulus a lányt.

– Miért? Mondhattam volna azt is, hogy „már megint ostoba vagy, Mary”. De hogy valaki ne lássa mindazt, ami körülöttünk történik! Egy „úgymond” elit tanszinten? Ön szerint ez normális, instruktor? De akkor milyen alapon nevezzük a Descartes-szintet elitnek?

– Állj le, Szofi! – kérte Dimitrij. – Mary csak másként látja az összefüggéseket, és nem hisz a technológia mindenhatóságában. Elméletekről nincs értelme vitázni.

– Ezek tények, nem elméletek. Ti tényleg ennyire sötétek vagytok?

– Mekkora egy hülye picsa vagy! – jegyezte meg hitetlenkedve Dimitrij. – Génmanipulált hülye picsa!

– Ezt most nagyon megmondtad!

– Dimitrij! – figyelmeztette az orosz fiút kissé lemaradva az instruktor, aztán újra Szófia felé fordult. – Szófia, a véleményedet kevésbé provokatívan is meg lehet fogalmazni.

– Ne élj vissza a képességeiddel, te kis g. m. h.-s korcs! – fintorgott Chow.

– Nem élek vissza semmivel! – tiltakozott Szófia. Sajnos még nem jött rá, milyen helyzetekben jobb csendben maradni. – A tájékozottság nem képesség. Egyébként meg a századik hülyesége után nem várhatjátok el, hogy virágnyelvet használjak. Nem veszitek észre, hogy a sötétségével elszívja előlünk a fényt?

– Korcs vagy! – sziszegte Mary. – Genetikai korcs!

– Én tanulni jöttem ide, nem vihogni.

– Szófia! – szólt rá erélyesen az instruktor. – Azonnal átkerülsz a Logika-szigetre. A magatartás pontszámodból pedig levonok húszat. És a tiétekből is tízet-tízet, Dimitrij és Mary, a tiédből pedig ötöt, Chow.

– Tőlem… – vont vállat Szófia. – Annak már úgyis mindegy.

A következő pillanatban egy márványlapokkal borított folyosón találta magát.

Még fel sem ocsúdott az új helyszín okozta első meglepetésből, amikor egy női hangtól megkapta a személyre szóló feladatot:

– Üdvözöllek. Ha teljesíted ezt a próbát, a Logika-sziget 8A szintjére jutsz, egyúttal teljes körű belépési jogot kapsz három tetszőleges Life világba, tízezer kredittel, egy Vogue szkintárral, valamint egy általad kiválasztott, új Benetton ruhatárral. Ha nem sikerül, a 7C szintre kerülsz.

A folyosó elkanyarodott, majd rögtön véget is ért, és egy erdőbe torkollott. Szófia alig ötven métert tett meg az ősöreg fák és sűrű bokrok között, a nyirkos avarban, amikor egy ódon kőfalhoz ért. A harmincméteres, magas fal ormótlan kövekből épült, a kötőanyag már több helyen is málladozott.

Szófia megpillantott egy vaskos tölgyfa kaput, odasietett, és megpróbálta kinyitni, de hiába feszült neki, a kapu nem mozdult. Viszont se zár, se nyitószerkezet nem látszott rajta. Szófia elkezdte tapogatni az ajtót, majd a környező falrészt, hátha valamilyen trükkös nyitószerkezet működteti a kaput.

Nem vette észre a várfal egy sötét mélyedéséből lopva aláereszkedő, mézsárga óriáskígyót. Mielőtt feleszmélhetett volna, a kígyó elkapta, és úgy rátekeredett a testére, hogy mozdulni sem bírt. Ösztönösen felsikoltott.

– Csak nem megijedtél, kislány? – kérdezte a kígyó negédes hangon.

– Eressz el, te gyík!

A kígyó kitátotta a száját, villás nyelve szinte érintette a lány arcát.

– El akarsz jutni a Logika-szigetre?

– Szerinted? – Szófia azonban a pikkelyes szorításban érezhetően kényelmetlenül érezte magát. Hiába feszengett, nem tudott szabadulni.

– Itt az alkalom – sziszegte az arcába a kígyó. – Én minden állításról el tudom dönteni, hogy az igaz vagy hamis…

– Akkor te egy kurva okos gyík vagy – szúrta közbe Szófia, de a kígyót nem tudta kizökkenteni, ellenben az oktatórendszer trágár beszédért levont tőle három pontot.

– Egyetlen állítást várok. Ha igazat mondasz, elveszek tőled harminc pontot. Ha hazudsz, csak tíz pontot vonok le, viszont elveszem az Ultragirl szkintáradat és a Partytime negyedbe szóló belépőkódodat. Utána beengedlek a sziget 7C szintjére.

– Remek! Szóval, mindenképpen szívok. És hogyan juthatok be a 8-asra?

– Sehogy.

– De azt mondták…

– Hazudtak. Még egy perced van a válaszra.

A feladat trükkös volt. A statisztikák szerint a fiatalok kilencvenöt százaléka a kevésbé fájdalmas megoldást választja: egy igaz állítással feláldoz harminc tanulmányi pontot a Life-jogai védelmében. A játék és a szórakozás a legtöbbjüknek sokkal többet jelentett a pontszámnál.

Néhányan azonban elkezdenek gondolkodni. Szófia esetében ez volt a minimum.

– Várj csak! El fogod venni az Ultragirl szkintáramat, a Partytime belépőmet és a tíz pontot.

– Legyen így! Vagyis igazat mondtál. Így le kell vonnom a harminc pontot… De akkor mégis hazudtál, ezért elveszem a ruhatáradat, a belépőkódodat… Viszont, ha elveszem, akkor mégis igazat mondtál, így le kell vonnom a pontokat. Akkor azonban… – A kígyó megcsóválta a fejét. – Hogy is van ez? Ha elveszem a harminc pontot…

Közben eleresztette Szófiát, és lassan visszahúzódott a tölgyfakapu feletti résbe. Mormolása még másodpercekig hallatszott. Szófia egykedvűen besétált a Logika-sziget felé vezető kapun, és elégedetten nyugtázta a kapu felett megjelenő 8A szintjelzést, valamint azt, hogy a tanulmányi egyenlege újabb ötven ponttal nőtt.

Aztán kilépett a Veegates virtuális valóságából.

A valóságban egy méregzöld bőrkanapén ült, a mellette ülő huszonéves srác, kezében egy whiskyspohárral még mindig hozzá beszélt.

A felvétel bal felső sarkában megjelentek az adatai: Bailey Keller, huszonhárom éves, amerikai állampolgár, bejelentett lakhelye Indianapolis. Egyetemista, az Indianapolisi Egyetem végzőse.

Szófia fél órát töltött a virtuálban, de a valós időben közben mindössze másfél perc telt el. A bömbölő zenéből és az italospoharakkal lézengő fiatalokból rájöttem, hogy egy házibulit látok éppen. Néhányan freakrockra, vagy valami hasonló stílusú zenére táncoltak a szoba közepén, egy nagyobb társaság pedig a konyhában hangosan italozott. A régi, nagy belmagasságú, négyszobás polgári lakás ablakait vastag sötétítőfüggöny fedte, elzárva a Diablo vörös fényét, így a belső hangulatvilágítás előhozta az igazi színeket.

– Szóval, van kedved? – kérdezte a srác angolul, aztán felhajtotta a whiskyjét. Homloka enyhén gyöngyözött: vagy a légkondi nem volt elég hűvösre kapcsolva, vagy a fiú jobban izzadt az átlagosnál. Nyakán egy kiterjedt melanóma sötétlett, feltehetően a vörös nap UV-sugárzásának következményeként.

– Mihez is? – pislogott Szófia. Pislogásai ritmusa szerint a felvétel pillanatokra el-elsötétült.

– Átjönni virtuálba. Csabáék nyitottak egy priviszobát. – Egy sötét hajú, vékony fiú felé biccentett, aki egy magas, szőke lányt ölelgetett a konyhaajtó mellett. – Az imént bekukkantottam, ott kicsit jobban pörög a buli. Már legalább ötvenen jöttek össze.

– Most nincs kedvem.

– Kár. Kérsz még egy tequilát?

– Kösz, nem.

– Hé, csak lazán! – vigyorgott a fiú. – Hidd el, attól jobban fogod érezni magad.

– Nem-ké-rek – tagolta Szófia.

A srác körbepillantott, közben talán azon gondolkodott, hogy inkább egy másik lánnyal kellett volna szóba elegyednie. Csakhogy a g. m. h.-s gyerekek külsejét is körültekintően tervezték meg; az ártatlan, bájos arc, a telt ajkak, a világítóan kék szempár pedig sokakra hatással volt. A fiú is tovább próbálkozott.

– Látom, kicsit fáradt vagy. Én is. Te is délelőttiben élsz?

– Én éjszakaiban. Általában este tízkor kelek.

A napszakokról beszélnek, értettem meg kis késéssel.

Hiszen ezen a Földön minden pillanatban ugyanolyan világos volt.

– Ahhoz képest, hogy alig múlt éjjel egy, elég ingerszegény vagy. Tudod… Scott sosem mondta, hogy ilyen jó csaj a húga.

– Kösz – felelte Szófia, és megpróbált kicsit távolabb fészkelődni.

Láthatóan zavarta Bailey túlzott közelsége. Ennyi idősen még nem volt elég magabiztos ahhoz, hogy rögtön elhajtsa a srácot, de tudtam, hogy perceken belül mindenképpen megteszi.

Szófia elfordította a fejét, a látómezejébe beúszott három fickó, akik az egyik sarokban ücsörögtek elrévedve a valóság és a virtuál összemosódó kotyvalékától. Persze, a fáradtság egyiküket sem tartotta vissza a buli virtuális részétől. Vagy lehet, hogy csak szimplán részegek voltak.

– Milyen viszonyban vagytok a bátyáddal? – kérdezte Bailey. Talán rájött, hogy noha Szófia fiatal, mégis lehet, hogy egy értelmesebb témával nagyobb sikert ér el nála. A Szófia látóidegének információit közvetítő felvétel megrezdült, valószínűleg egy fintortól.

– Hát… felemásban. Régen sokat voltunk együtt. De akkor még kicsi voltam. Aztán évekre átköltözött apához Amerikába, és csak az utóbbi két évet töltötte újra itthon. Igaz, sűrűn akkor sem láttuk, mert vagy bulizott, vagy dolgozott.

– Most pedig újra lelép, mi?

– Ja. New Yorkba.

Bailey a mellső zsebéből kikandikáló dobozból előhúzott egy szál cigarettát, és a szájába dugta. A cigi meggyulladt, Bailey mélyet szippantott belőle, majd elégedetten fújta magasba a füstöt.

Ekkor Csaba, a házigazda odaugrott, dühödten kikapta a cigarettát a fiú szájából, és belenyomta a kanapé melletti cserepes virág földjébe.

– Bailey, te sötét barom! Megmondtam, hogy csak az erkélyen vagy a folyosón!

– Jól van, jól van, bocs! – vigyorgott Bailey. – Elfelejtettem.

– Hát persze – morogta Csaba, aztán ott hagyta őket.

Bailey úgy fordult vissza Szófia felé, mintha mi sem történt volna:

– Voltál már New Yorkban?

– Csak a virtuálisban.

– Nem olyan nagy szám egyébként. Jóval hidegebb van, mint nálatok. Persze közel sem olyan hideg, mint Indianapolisban. De irigylem Scottot ezért a szingularitás intézetes állásért. Az Arizona-sarlón dolgozni nem semmi!

Utána kellett néznem, miről beszélt Bailey.

Az Arizona-sarló az első mesterséges sziget volt, amelyet az Ugrás után nem sokkal létrehozott Nemzeti Szárazföldbővítési Terv keretében építeni kezdtek a keleti parton, hogy csökkentsék a csonka Egyesült Államok legnagyobb városának fullasztó zsúfoltságát. Jelenleg, a felvétel után öt évvel lassan befejeződött a harmadik szigetprojekt, a több száz négyzetkilométeres kiterjedésű Los Angeles építése.

– Téged érdekel a szingularitás? – kérdezte kíváncsian Szófia.

– Hagyjál már! Ez csak egy divatszó, amiből pénzt lehet csinálni. Scott is rohadt sokat fog keresni, a Szingularitás Intézet nagyon menő manapság. A legmodernebb technológiákkal dolgoznak, nem beszélve a csúcsszuper omegáikról, és a világ leggazdagabb emberei pénzelik őket. A fizetésüket én is bármikor elfogadnám. Persze, ettől még semmi értelme annak, amit csinálnak. – A tekintete Szófia videopólójára siklott, amelyen a Sorbo egyik klipje futott. – Melyik a kedvenc Sorbo-számod? – próbált újabb közös témát találni.

– A Commercial chaos.

– Az tényleg ütős. Szerintem ez az igazi Ugrás-himnusz, nem pedig a Legend No money, honeyja. De nagy kedvencem még a 2099, a Planet of Gods, a Transhuman War vagy az Inverse. Na meg a Red flames in your eyes. – Fütyülni kezdte a refrént, közben megfogta Szófia kezét, és masszírozni kezdte. – Nagyon szép szemed van, ugye tudod?

– Most már igen – felelte Szófia, aztán elhúzta a kezét. – Bocs, de megyek, meg kell keresnem a barátnőmet. Csá!

– Most meg mi van?! – értetlenkedett Bailey, amikor a lány felállt. – Mit játszod az agyad?

– Nézd, semmi értelmesről nem lehet veled beszélgetni. A szöveged se jön be – közölte Szófia.

Bailey elkapta Szófia csuklóját, és vissza akarta húzni maga mellé a kanapéra.

– Ó, te ilyen kis öntudatos vagy? Maradj még!

– Ha nem engedsz el, szólok a bátyámnak, és szétveri a képed.

Bailey elengedte, de az arcán gúnyos vigyor jelent meg, közben elővillantak nikotintól sárgás fogai.

– Majd pont egy ilyen kis genetikai korcs miatt fog Scott kezet emelni rám. Különben meg nem is a bátyád!

– Mi van?! – kérdezte döbbenten Szófia.

– Azt hiszed, nem tudom, hogy a g. m. h. nálad nem csak annyit jelent, hogy némileg belepiszkáltak a szüleid génállományába? A Genoware génmérnökei terveztek meg, csak aztán ültettek be Scott anyjának méhébe! Jó sok pénzt kapott érte, mi? Scotthoz annyi közöd van, hogy ugyanabból a testből bújtatok elő, és egy családban nőttetek fel. Vicces, hogy a bátyádnak nevezed. Pedig simán dughatnátok is, de ezt hiába mondom neki.

– Honnan szedted ezt a baromságot? – Szófiát elárulta remegő hangja.

– Hát Scott-tól – vigyorgott fölényesen Bailey, aztán a tekintetével megkereste a lány bátyját. – Hé, Skót! Gyere csak ide!

Scott egy vörös hajú, modellalkatú lánnyal beszélgetett, de már unhatta a társalgást, mert azonnal elköszönt, és odalépett Szófiáékhoz. Kilenc évvel volt idősebb Szófiánál, és egy fejjel magasabb nála.

Scott…

Számítanom kellett volna rá, hogy ő is rajta lesz felvételen.

– Mi van, haver? – csapott Bailey vállára, aztán Szófiára kacsintott. Sötét haj, átható, csibészes tekintet, széles váll, külsőre ugyanolyan, mint emlékeztem. – Jól érzed magad, hugi? Szólj, ha Bailey rád mászik, és rögtön szétcsapom a képét.

A felvétel megrezdült, ez egy újabb fintor lehetett.

– Azt terjeszted rólam, hogy genetikai korcs vagyok? – Bailey vigyorogva bólogatott. – A seggfej barátod szerint nem vagyok a húgod. Te mondtad neki, igaz?

Scott arcából kifutott a vér.

– Szofi… – kezdte zavartan, de itt el is akadt.

– Egyáltalán honnan tudsz te erről?! Anyáéktól? Ezt mondták, nehogy féltékeny legyél rám?

– Szofi… – Scott gyengéden megfogta a kezét, de a lány dühösen elhúzódott tőle.

– Hagyj békén! – Aztán mivel ezt feltehetően nem találta elég durvának, még hozzátette: – Hülye fasz!

Egyszerűen faképnél hagyta őket, és átment egy másik szobába.

A tekintete néhány másodpercre elidőzött egy hosszú, fekete hajú lányon, aki az egyik sarokban egy nagydarab sráccal ült a kanapén összebújva. Elrévedő tekintetük alapján valószínűleg virtuáloztak. Szófia dühösen fújt egyet – ebből arra következtettem, hogy a fekete hajú valószínűleg az emlegetett barátnő lehet –, aztán kinyitotta az elsötétített erkélyajtót, és kilépett a fülledt és nyomasztóan vörös világosságba.

Hajnali fél kettő volt, a Diablo a régi Napnál háromszor nagyobb, vérvörös korongja mozdulatlanul trónolt az égen. A felvétel sarkában megjelenő kijelző harminchárom fokot mutatott, a kísérő megjegyzés szerint a megszokottnál néhány fokkal hűvösebbet, mégpedig a Diablo alsó harmadában látható három nagyobb napfolt miatt – ezek csökkentették a nap sugárzási energiáját.

Az égbolt sötétlila árnyalatát narancssárga bárányfelhők törték meg, a nagyobbakon a felszínről vetített lézerreklámok cikáztak, és változtatták bazári látványossággá az eget, legalább némileg ellensúlyozva a városon uralkodó barna és a vörös színek egyhangúságát.

Szófia egy darabig a szemközti étterem udvarán álló, csonka platánfát nézte, aztán tűnődve az 56-osok terének rozsdásodó vastömb-emlékműve felé fordult. Megtörölte verejtékes homlokát – a felvétel egy pillanatra el is homályosodott, amint egy izzadságcsepp belefolyt a szemébe –, aztán az arca közeléből elhessegetett néhány kósza szúnyogot, amelyek valahogyan átjutottak az erkély elektromos riasztóhártyáján. Az autók és a biciklisták egymás után kanyarodtak ki a Városligeti fasor pálmafái közül a Dózsa György útra, de amint az autóforgalom néhány pillanatra alábbhagyott, hallhatóvá vált a kabócák soha nem szűnő ciripelése.

Az eltompult színű, idegen környezet sokkolóan hatott, még ha csak egy régi génkontrollos felvételt néztem is.

Nem tudom, hogyan lehet egyáltalán megszokni. Bár az ittenieknek sikerült, úgyhogy előbb-utóbb talán nekem is menni fog. Végül is, láttam már ennél sokkal furcsább dolgokat is.

Szófia nagyot sóhajtott.

Nem tudtam volna megmondani, mi fájhatott neki jobban: az, hogy megint kicsúfolták a g. m. h. volta miatt, vagy hogy kiderült a titka, amelyről azt hitte, csak ő tud róla.

A külvilág számára minden bizonnyal egy öntelt és arrogáns kislánynak tűnt, aki nagyon is tisztában van önnön képességeivel, és ha teheti, ezt érzékelteti is.

Mindez azonban csak ösztönös védekezés. Szófia körül áthatolhatatlan falak magasodtak. A legtöbbeknek fogalma sincs, hogy a Génkontroll-megfigyelések és beavatkozások milyenné tehetik egy Szófiához hasonló gyermek életét, éppen formálódó személyiségét. Hogy miféle komplexusokat okozhatnak. Inkább sajnálni kéne, mint gyűlölni.

Azonban az emberek csak azokat tudják sajnálni, akik náluk hátrányosabb helyzetben vannak. A kiemelkedő képességűekre mindig is irigykedni fognak, szenvedésüket és fájdalmukat pedig kárörvendő elégedettséggel figyelik.

Sejtettem, hogy genetikai hátterének felemlegetése miatt ösztönösen valami hülyeséget fog csinálni, de ami végül történt, engem is meglepett. Egészen másként reagált, mint számítottam.

Péter a buli szervezőjének, Csabának az öccse volt. Már azon is csodálkoztam, hogy Szófia egyáltalán szóba állt vele, de hamar rájöttem, hogy a látszat csal. Táncolni kezdtek, először csak egymással szemben, aztán összesimulva, végül nagyon hamar eljutottak a csókig. Szófia közben észrevette, hogy Bailey őket nézi, de ez csak tovább fokozta az elszántságát, és még jobban hozzábújt Péterhez.

– Nagyon forró a bőröd! – suttogta Péter.

– Naná! – lehelte Szófia a fülébe. – Menjünk át az egyik kisszobába!

Péter a szemébe nézett, aztán újra csókolózni kezdtek, végül elindultak a szoba felé.

Szófia, ezt nem szabad folytatnod! – robbant a lány linkcsipjébe a Génkontroll figyelmeztetése. – Azonnal hagyd abba!

Szófia kétségbeesetten összerezzent. Néhány percre talán megfeledkezett a koponyájába ültetett letapogatóról, pedig minden pillanatban figyelték, még akkor is, amikor éppen virtuálozott.

Mindig. Ráadásul a felvétel idején, félig gyerekként még nagyon sebezhető volt. És nagyon önfejű is.

Benyitottak a kis vendégszobába, Szófia sietve becsukta maguk mögött az ajtót, majd ráfordította a kulcsot. A leeresztett redőnyök résein beszivárgó fény vörös sávokat rajzolt a szemközti falra. Szófia látótere közben már figyelmeztetőn vibráló lila színben úszott: a Génkontrollt nem lehetett lerázni.

Hívj egy taxit, és menj haza! Ennek még messze nincs itt az ideje!

– Akarlak! – szuszogta Szófia, és lerángatta magáról a pólóját. Péter meredten a lányka kicsiny mellét nézte, és zavartan pislogott.

Szófia, állj le! Most!

– Húzz már innen! – szaladt ki Szófia száján.

– Én? – nézett bamba képpel Péter.

– Dehogy! – zihálta a lány. – Valaki szórakozik a linkemmel.

Szófia! Ugye tudod, mi lesz, ha nem hagyod abba?

Keserűen néztem Szófia meggondolatlan lázadását a Génkontroll ellen. Csak az érdekelte, hogy minél előbb megtörténjen. Pontosan tudom, mit érzett: remegett a kényszerű, intim kitárulkozástól, és remegett a félelemtől, hogy esetleg nem sikerül.

Pedig szerintem tudta azt is, hogy nem sikerülhet. De makacs volt, túlságosan makacs.

Megérkezett a fájdalom. A szoba dülöngélni kezdett, majd a feje tetejére állt Szófia előtt. A lány térdre zuhant, és lehányta Péter cipőjét, aki azonnal elhátrált a közeléből.

Szófia teste megmerevedett. Aztán eldőlt, a szeme fennakadt, és vékony hangú sikoly hagyta el a száját.

Dörömbölni kezdtek az ajtón:

– Ki van bent?! Azonnal nyissátok ki!

Szófia teste ívbe feszült, aztán újra felsikoltott. Péter remegő kézzel felhúzta a nadrágját, aztán elfordította a kulcsot. Legalább tízen tolongtak az ajtóban, de meg is dermedtek, amikor meglátták, amint a félmeztelen lány a padlón vergődve nyöszörög. A képek Szófia összezárt szemhéjának önkéntelen meg-megrebbenése ütemében villantak fel.

– Mit műveltél vele, Petya? – röhögött fel valaki a bámészkodók közül.

– Szétcseszték az agyát a sok génmanipulációval – közölte valaki. A felvételhez csatolt jegyzet szerint Bailey Keller volt az. – Totál megkattant.

Csaba aggódva Szófiára pillantott.

– Ez a Génkontroll. Ha nem engedelmeskedik, rákényszerítik. Majd pont hagyják, hogy egy ilyen lúzerrel szexeljen, mint te, öcskös.

– Ez a csaj g. m. h.-s?! – gombolta be a sliccét Péter. – Miért nem szóltál?!

– Szofi! – guggolt le egy fiatal lány, és ülő helyzetbe segítette az egész testében remegő Szófiát, majd a vállára terítette a blúzát. A barátnője volt. – Jól vagy?

– Hagyj békén! – suttogta rekedten Szófia.

A büntetés befejeződött, de a megaláztatás, amelyet hiányos öltözete miatt érzett, csak most kezdte igazán gyötörni. Valószínűleg most döbbent rá, hogy titkát Scott szinte minden haverja tudja. Feltápászkodott, és a néma tekintetek kereszttüzében remegő kézzel öltözködni kezdett.

A helyzetből egyetlen kiút létezett. Szofi lehajtott fejjel a kijárat felé indult. A többiek engedelmesen félrehúzódtak előle.

– Szofi! – Scott csak ekkor tudta meg, mi történt. Elkapta kifelé lépkedő húga karját. – Várj! Állj már meg!

Szófia nem állt meg, kirántotta magát Scott szorításából, kirohant a lakásból, le a lépcsőn, aztán máris kint találta magát az utcán. A Városligeti fasor aszfaltja izzasztó forróságot ontott magából, a levegő vibrált a hőségtől, Szófia megtörölte a homlokát, láthatóan azonnal verejtékezni kezdett.

Nem tudom, képes leszek-e megszokni ezt a színhibás felvételnek tűnő, vörös fényben úszó világot. Mintha az élet veszett volna ki a tájból és az emberekből. A járdát három narancssárga overallos indiai utcaseprő locsolta zümmögő elektromos locsolókocsival a barna levelű fák árnyékában.

Szófia átrohant a zebrán, aztán lassított, majd tétován a Hősök terén álló Glóbusz felé vette az irányt. A Földet ábrázoló, forgó üveg emlékmű félig a Hősök tere alatti múzeumcsarnok mélyedésébe nyúlt. Az adatok szerint nem sokkal az Ugrás után építették a régi üvegkocka helyére, miután elterelték a kisföldalatti nyomvonalát. Az üveggömb a párizsi Louvre üvegpiramisát idézte, mégis, ahogy elnéztem rajta a jégbe temetett, néhai ázsiai országok körvonalait, megértettem, mit jelenthet az emlékmű az itteni Földön élők számára.

– Állj már meg! – kiáltott Scott Szófia után. Végre utolérte a húgát, majd maga felé fordította. Bőre narancsvörös színárnyalatban lángolt.

– Mit akarsz? – törölte meg szemét a lány.

– Én ugyanúgy a testvéremnek tekintelek! – Megsimogatta Szofi arcát.

– Ja, de én nem! Semmi közöd hozzám, csak annyi, hogy egy házban lakunk! Különben is, mit érdekel téged bármi? Hamarosan úgyis elhúzol New Yorkba, nem?

– Mi a baj? – kérdezte lágyan Scott.

– Mégis mit gondolsz, mi?! Ugye tudod, mit csinál a Génkontroll? – kocogtatta meg a halántékát a lány, aztán eleredtek a könnyei. – Szerinted milyen, amikor folyamatosan figyelnek, és belepofáznak az életedbe?

– Te is tudod, hogy hülyeséget csináltál. Örülj, hogy leállítottak.

– Örüljek? Na menj a faszba!

– Jó, bocs, nem úgy értettem. Hanem a stílusod újabban nem túl kifinomult. Hol tanulod? A Life-ban?

– Nem mindegy?!

– Nézd, ismerem a Kontroll szabályait. Tudom, hogy nagyon durvák, de úgy is élhetsz, hogy még a hangjukat se hallod.

– Ez az én életem. Legalábbis szeretném, ha lenne életem. Anya megígérte, hogy nem mondja el senkinek. Még neked sem. Megígérte!

– Nem mondott igazat. Már ötéves korod óta tudom.

– És rögtön elmondtad a haverjaidnak!

– Amikor elmondtam, még csak tizenöt éves voltam – sóhajtotta Scott.

– Ez nem mentség.

– Tudom… és sajnos a többiek nem felejtették el, amiket akkor mondtam rólad és a g. m. h.-ról.

– Én nem akarok g. m. h.-s lenni! – fakadt ki Szófia. A kép elmosódott, vizenyőssé vált, ahogy az újabb könnycseppek előbuggyantak a szeme sarkából. – Tudod, az a legdöbbenetesebb, hogy körülöttem mindenki úgy tesz, mintha ez természetes lenne! Mintha ezt mind megérdemelném! El tudod képzelni, milyen ez? El tudod?!

Scott önkéntelenül magához vonta, és átölelte. Percekig álltak így a járdán, a néhány járókelő óvatos pillantást vetett feléjük. Egy idősebb nő haladt el mellettük, aki szűkölő csivaváját próbálta megfékezni. A kutya hisztérikusan vinnyogva próbált szabadulni a pórázról. Mellső lábai rendre elemelkedtek a betonról, ahogy újra és újra nekiiramodott volna.

– Gyere, sétáljunk egy kicsit! – javasolta Scott.

– Sétáljunk – vont vállat szipogva Szófia. Scott belekarolt a lányba, minden bizonnyal éreztetni akarta, hogy tényleg a testvérének tekinti.

A fejük felett tucatnyi szürke galamb rebbent el ideges szárnycsattogással. A Hősök tere felé tartottak.

– Engem nem érdekel, honnan származik a génállományod, és az sem, hogy mennyire hasonlít az enyémhez – mondta Scott, és közben a Hősök teréről felröppenő újabb galambrajt követte tekintetével. – Csak egyvalami számít…

– Micsoda?

– Mi ketten, hugi. Tudod, amikor…

A linkjeik egyszerre jelezték a flerkitörés-riadót.

Felkapták fejüket az égre, de a Diablo nap felszínét pettyező jellegzetes napfoltokon túl még semmi sem látszott. Ez azonban nem jelentett semmit.

A napfigyelő műholdak alig fél perccel korábban plazmakifényesedést érzékeltek a legnagyobb napfoltnál. A kitörésig már csak néhány perc volt hátra, a fény pedig hetvenhárom másodperc alatt ér el a Diablóról a Földre. Ugyan a hírekben már napok óta figyelmeztettek, de a napmeteorológia aznap dél tájékára jelezte az eseményt, nem pedig hajnali kettőre.

– Most hová? – suttogta sápadtan Szofi.

Scott idegesen körülpillantott, aztán a Hősök tere szoborcsoportja előtti üveg földgömbre mutatott.

– Le, a Glóbusz alá! Gyorsan!

A Dózsa György úton haladó autókban ülőket a sugárzásvédő rétegek miatt nem fenyegette a kitörés veszélye, de a gyalogosokat annál inkább. Több százan rohantak a Glóbusz felé, ám sokan inkább a közeli földalatti-megálló felé vették az irányt, míg néhányan a feltehetően az 56-osok terén parkoló autójukat igyekeztek elérni. A régi, század eleji kocsikból viszont fejvesztve menekültek az emberek, azokon ugyanis nem volt sugárzásvédő burkolat. A kerékpárosok az álló kocsik közt szlalomozva szintén a Glóbusz felé tekertek. Több járókelő a táskájából erre a célra kifejlesztett, fényvédő fóliaernyőt rántott elő, majd guggolt be alája.

Szófia és Scott az autók között átrohantak az úttesten, majd a Glóbusz üveg földgömbje mellett le, a tér alá szaladtak. A galambok már mind egy szálig eltűntek a levegőből, ösztönük remélt vagy vélt napvédett menedékekre űzte őket.

A Diablo fényesedni kezdett.

A Hősök tere alatt húzódó csarnokban több százan zsúfolódtak össze. Mindenki igyekezett elhúzódni az üvegglóbusz alól, be a kisföldalatti-megállók felé, vagy a múzeumbejáratok biztonságos alagútjába.

Rákerestem egy idevágó archív híradófelvételre, és párhuzamosan néztem az eseményeket. A skarlátvörös korong felizzott és kifehéredett, sugarai perzselni kezdtek, a hőmérséklet pillanatok alatt negyven fok fölé kúszott. Végül a fler elérte csúcspontját, a Diablo vakítóan világos tűzgömbbé fehéredett. Az éles fény az üveggömbön keresztül behatolt a Hősök tere alá is, Szófiáék eltakarták a szemüket.

A nap csak két hosszú perc elteltével kezdett el halványulni.

A Diablo heti rendszerességgel produkált flerkitöréseket, de többségük gyenge intenzitású volt, káros gamma- és röntgensugarai nem jutottak tovább a felsőbb légkörnél. Az ehhez hasonló, gyengébb flerek nem voltak olyan veszélyesek. Akit szabad ég alatt ért a kitörés, többnyire enyhe égési sérüléssel megúszta – mintha figyelmetlenül sokáig maradt volna a napon. De hogy egy ilyen dózis miatt később nem alakul-e ki esetleg bőrrák, azt sosem lehetett tudni.

Olyan heves fler, amelynek sugárdózisa elérte a felszínt, csak ritkán volt tapasztalható. Az első az Ugrás után két évvel, amikor a legtöbbek számára még nem volt ismert a veszély. Rengeteg ember bőrén jelentek meg hamar begyulladó fekélyek, sokaknak hetekig erősen hullott a haja, és több ezren olyan erős dózist kaptak, hogy nem élték túl az utána következő hónapokat. Azóta komoly napfigyelő szolgálat épült ki, és már a közepes flerek miatt is riasztottak, mint amilyen ez is volt. A Diablo labilitása miatt ugyanis az előrejelzések sosem voltak pontosak, és nem lehetett tudni, hogy egy közepes fler nem válik-e veszélyessé.

Márpedig egy nagy energiájú flerkitörés nem játék: roncsolja az élő szövetet, megbolygatja a Föld elektromágneses mezejét, ami zavart okoz a mobilhálózatokban, időlegesen megbénítja a linkeket, valamint a műholdrendszeren alapuló összes szolgáltatást a virtuális hálózatoktól kezdve a navigációs szoftverekig.

Szép kis világ ez. Viszont legalább nyugalom van.

Igaz, nem sokáig.

Letöltöttem a többi Génkontroll-anyagot is Szófiáról, aztán belevetettem magam az itteni jelenbe, hogy megkeressem az iménti felvételhez képest öt évvel idősebb Szófiát és Scottot.

2
BUDAPEST VÖRÖSBEN

Szófiára budai lakásukban bukkantam rá. A szobájában feküdt csukott szemmel, és a Life-ban kóborolt. A legtöbbekhez hasonlóan ő is függő volt, még ha nem is a legveszélyesebb fajtából. Napi három-négy óra virtuálban töltött idő az agya számára közel ugyanennyi napnak felelt meg, és ez alaposan megterhelte a szervezetét. Nem véletlenül aludt gyakran tizenkét órát egy nap.

Olyan anyagszerkezetben mozogtam, amelyet Szófia nem láthatott, ott lebegtem a közelében, és észrevétlenül tanulmányozhattam. Vállig érő lila hajában fehér és kék csíkok váltották egymást, pedig azt gondoltam volna, hogy lázadó énje időközben már konszolidálódott.

Hajnali két óra múlt, Szófia éjjel tizenegykor kelt, de mivel már fél órája a Veegatesben lógott, az agya számára ez tízórányi aktivitást jelentett. Ásítva kimászott az ágyból, elhúzta a sötétítőfüggönyt, és hagyta, hogy a szobát betöltse a Diablo vörös fénye.

Amikor felém jött, reflexből odébb léptem, bár akkor sem történt volna semmi, ha keresztülsétál rajtam. Legfeljebb elszippantottam volna tőle pár felesleges atomot.

Linkje hívást jelzett, édesanyja kereste a nappaliból:

„Be kell mennem a belvárosba. Nem akarsz te is jönni?”

„Tudsz várni tíz percet?”

„Igyekezz!”

A vörös fényben narancssárgán fénylő, sofőr nélküli taxi, egy régi Opel Nirvana már a ház előtt várta őket. Részecskéimet laza gömbformába rendeztem, senki sem láthatott, miközben beröppentem a taxi belsejébe.

– Hová? – kérdezte az anyja, amikor beültek a hátsó ülésre. Rövid, szőke haja a Diablo fényében narancsosnak tűnt, ahogy eredetileg fehér arca is vörösesben úszott. Állát mindig magasra emelte, ettől az ismeretlenek számára gőgösnek tűnhetett.

– Az Oktogonra – vont vállat Szófia.

Az Opel a Duna mellett haladt, Szófia a folyó lila vizén lavírozó, napelemektől roskadozó szampánokat és dzsunkákat figyelte. A távol-keletiek az Ugrás utáni hetekben mindenhol megjelentek, és sokan a folyók és tengerek közelében tákolták össze a lakóotthonul szolgáló kis hajóikat. A dél-európai országokban egész hajóvárosok alakultak ki a tengerpartokon.

– Tegnap beszéltem apáddal – szólalt meg Szófia anyja, miközben felkanyarodtunk a Margit hídra.

– Örülök.

– Nem is érdekel, hogy van?

– Őt érdekli, én hogy vagyok?

– Igen. Sokat kérdezett rólad.

– Remek. Most megnyugodtam. Igazi mintaapa.

Az anyja felsóhajtott, és inkább másra terelte a témát:

– Na és… hogy megy az egyetem?

– Jól.

– Szuper, de… nem akarsz kicsit részletesebben mesélni róla?

– Bocs, de most nincs hozzá kedvem.

Újra hallgattak, Szófia közben fellépett a Veegatesre. Először az üzeneteit kezdte végignézni, majd lehívott egy vígjátékot a filmtárból.

– És mi a helyzet a fiúkkal? – próbálkozott újra az anyja néhány perc múlva, amikor Szófia már valahol a film közepén járt.

– Anya, ne tégy úgy, mintha nem tudnád, hogy a Génkontrollal élek nemi életet!

Az asszony felsóhajtott.

– Elmúltál tizennyolc, már nem szólnak bele, kivel vagy együtt.

– Hát persze! Mondd csak, dugtál már úgy, hogy tudod, mindent rögzítenek? Tudod, mit? Hagyjuk!