Corvina

© Jonathan Haidt, 2006
This edition published by arrangement with Basic Books, an imprint of Perseus Books, LLC, a subsidiary of Hachette Book Group Inc., New York, New York, USA. All rights reserved.

A fordítás alapjául szolgáló mű: Jonathan Haidt: The Happiness Hypothesis. Finding Modern Truth in Ancient Wisdom. Basic Books,
A Member of the Perseus Books Group, New York, 2006

Hungarian translation © Papolczy Péter, 2021

Borító: Karcagi Klára

Kiadja 2021-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6819 2

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Jayne-nek

Bevezetés
Túlteng a bölcsesség

Mit tegyek, hogyan éljek, kivé legyek? Sokan teszünk fel ilyen kérdéseket, és a mai világban nem kell messzire mennünk a válaszokért. A bölcsesség olyan olcsóvá és bőségessé vált, hogy valósággal árad felénk naptároldalakról, teafilterekről, üdítőskupakokról és jó szándékú barátaink által továbbított lánc-e-mailekből. Valahol olyanok vagyunk, mint Jorge Luis Borges Bábeli könyvtár című novellájának lakói – egy végtelen nagy könyvtárról van szó, amelynek könyvei minden lehetséges betűfüzért tartalmaznak; ebből az következik, hogy valahol van benne egy magyarázat a könyvtár létezésére és egy útmutató használatának a módjára. De Borges könyvtárosai gyanítják, hogy soha nem fognak rábukkanni erre a könyvre a sok halandzsa között.

Nekünk jobbak a kilátásaink. Lehetséges bölcsességforrásaink között kevés az értelmetlen, és sokuk teljes mértékben igaz. Ugyanakkor, mivel a mi könyvtárunk is lényegében végtelen – egyetlen ember sem tud egy apró törtrészénél többet elolvasni –, a bőség paradoxonjával kell szembenéznünk: a mennyiség aláássa erőfeszítésünk minőségét. Mivel egy ilyen hatalmas és csodálatos könyvtár terül el előttünk, sokszor csak átfutjuk a könyveket, vagy csak a recenziókat olvassuk el. Lehet, hogy már össze is futottunk a legnagyszerűbb gondolattal, a felismeréssel, amitől újjászülethettünk volna, ha megízleljük, megszívleljük, és beleépítjük az életünkbe.

Ez a könyv tíz nagyszerű gondolatról szól. Minden fejezetben megpróbálunk megízlelni egy, a világ számos civilizációja által már felfedezett gondolatot, megkérdőjelezni mindannak a fényében, amit immár a tudományos kutatásoknak köszönhetően tudunk, és leszűrni a modern korban is érvényes tanulságokat.

Szociálpszichológus vagyok. Kísérleteket végzek, hogy felderítsem az emberi társas élet egyik szegletét, méghozzá azt, ahol az erkölcs és az erkölcsi érzelmek laknak. Tanár is vagyok. A Virginiai Egyetemen Bevezetés a pszichológiába címmel tartok órákat. Ennek során 24 előadásban megpróbálom ától cettig elmagyarázni a pszichológiatudományt. Be kell mutatnom ezernyi kutatási eredményt mindenféle témában, a retina szerkezetétől a szeretet működéséig, remélve, hogy a hallgatóim mindent megértenek és megjegyeznek. Ahogy tanításom első évében ezzel a kihívással birkóztam, rájöttem, hogy számos gondolat újra és újra felbukkan az előadások során, és ezeket a gondolatokat múltbeli gondolkodók sokszor ékesszólóan megfogalmazták. Ha össze akarom foglalni azt a gondolatot, mely szerint az érzéseinket, az eseményekre adott reakcióinkat és egyes pszichés betegségeinket szellemi szűrők okozzák, és ezeken keresztül a világot szemléljük, nem tudom tömörebben megfogalmazni, mint Shakespeare teszi a Hamletben: „Végül is semmi se jó vagy rossz, csak a véleményünk teszi azzá.”1 Elkezdtem ehhez hasonló idézeteket használni, hogy a hallgatóimban jobban megragadjanak a pszichológia központi gondolatai, és tűnődni kezdtem, vajon hány ilyen gondolat létezik.

Ezt kiderítendő, ősi bölcsességek könyveinek tucatjait olvastam el, főleg a klasszikus filozófia három nagy földrajzi területéről, amelyek: India (például az Upanisadok, a Bhagavad-gíta, Buddha mondásai), Kína (a Konfuciusz bölcseleteit tartalmazó Beszélgetések és mondások, a Tao Te King, továbbá Menciusz és más filozófusok írásai), valamint a Földközi-tenger körüli kultúrák (az Ó- és Újszövetség, a görög-római filozófusok, a Korán). Emellett tanulmányoztam egyéb, az elmúlt ötszáz évben íródott filozófiai és irodalmi munkákat is. Valahányszor találtam egy pszichológiai állítást – egy megállapítást az emberi természetről vagy az elme és a szív működéséről –, leírtam. Ha egy-egy megállapítást különböző korokban és más-más helyen tettek, felmerült, hogy ez akár nagyszerű gondolat is lehet. De ahelyett, hogy gépiesen felsoroltam volna az emberiség tíz, legjobban elterjedt pszichológiai megállapítását, úgy döntöttem, a gyakoriságnál fontosabb a koherencia. Egy olyan gondolathalmazról akartam írni, ami egységet alkot, ahol az egyik megállapítás a másikra épül, és képes megértetni, hogyan tudnak az emberek rátalálni a boldogságra és az élet értelmére.

Segíteni másoknak megtalálni a boldogságot és az értelmet – pontosan ez a célja a pozitív pszichológia új területének, ahol én is tevékenykedem. Így ez a könyv bizonyos értelemben a pozitív pszichológia gyökereit keresi az ősi bölcseletekben, és e tudományág mai alkalmazásával foglalkozik. Az ismertetett kutatások zömét olyan tudósok végezték, akik nem tartanák magukat pozitív pszichológusnak. Ettől függetlenül, tíz ősi gondolatra és modern kutatási eredmények garmadájára alapozva elmondom – amennyire tőlem telik –, hogy mi okoz boldogságot, és jólétünk miféle akadályait gördítjük a saját utunkba.

A történet az emberi elme működésének mikéntjével kezdődik. Persze ezt nem mondom el töviről hegyire, csak két ősi igazság megértésére lesz szükség ahhoz, hogy a modern pszichológiát életünk jobbításának a szolgálatába állíthassuk. Az első igazság ennek a könyvnek az alapgondolata: Az elme részekre osztódik, és ezek néha ütköznek egymással. Az elefántot megülő ember csak korlátozott mértékben tudja irányítani, mit tegyen az elefánt, és így van ez elménk tudatos, racionális részével is. Ma már tudjuk, mi okozza ezt a megosztottságot, és van néhány módszerünk, amellyel elősegíthetjük, hogy az elefánt és a hajtója jobban dolgozzanak csapatként. A másik gondolat az, amit Shakespeare is megfogalmaz: „Végül is semmi se jó vagy rossz, csak a véleményünk teszi azzá.” (Vagy ahogy Buddha mondta: „Életünk az elménk teremtménye.”) De ezen az ősi gondolaton ma tovább javíthatunk, mert meg tudjuk magyarázni, miért hajlamos a legtöbb ember oly sok fenyegetést észlelni, és miért tölt el annyi időt felesleges aggodalmakkal. És tehetünk is valamit, hogy változtassunk ezen a torz képen, mégpedig három boldogságnövelő technikával, amelyek közül egy ősi, kettő meg nagyon is új.

A következő lépés, hogy beszéljünk az emberről mint társas lényről – megint a teljesség igénye nélkül, csak két, széles körben ismert, ám nem kellően méltányolt igazságon keresztül. Az egyik igazság: „Ne tedd másokkal azt, amit nem kívánsz, hogy veled cselekedjenek!” A kölcsönösség a társas lét legfontosabb eszköze, és megmutatom, hogyan használható problémák megoldására az életünkben, és miként tudjuk elkerülni, hogy kihasználjanak olyanok, akik a kölcsönösséget fegyverként vetik be ellenünk. Ugyanakkor a kölcsönösség több puszta eszköznél. Segít megértenünk, hogy kik vagyunk mi, emberek, és mire van szükségünk, és ez fontos lesz, ha meg akarjuk érteni a nagyobb történet végét. A második igazság történetünknek ebben a szakaszában, hogy természetünknél fogva mind képmutatók vagyunk, és ezért esik annyira nehezünkre hűen betartani az aranyszabályt. A közelmúlt pszichológiai kutatásai rávilágítottak azokra a mentális folyamatokra, amelyek miatt olyan ügyesen észrevesszük a legkisebb szálkát is felebarátunk szemében, míg a gerenda a sajátunkban elkerüli a figyelmünket. Ha az ember tudja, miben mesterkedik az elméje, és miért látja oly buzgón a világot a jó és rossz torzító lencséjén át, lépéseket tud tenni saját farizeussága csökkentése érdekében. Ezáltal mérsékelheti a konfliktusok gyakoriságát olyan emberekkel, akik éppúgy meg vannak győződve saját igazukról.

Ezen a ponton már feltehetjük a kérdést: „Honnan ered a boldogság?” Több eltérő „boldogság-hipotézis” is létezik. Az egyik szerint a boldogság abból ered, ha megkapjuk, amire vágyunk, de mind tudjuk (és ezt a kutatások is alátámasztják), az efféle boldogság kérészéletű. Egy ígéretesebb hipotézis szerint a boldogság belülről ered, és nem érhető el azáltal, hogy a világot idomítjuk a vágyainkhoz. Ez az elgondolás elterjedt volt az ókorban: Buddha Indiában és a sztoikus filozófusok az ókori Görögországban és Rómában mind azt javasolták az embereknek, hogy szüntessék meg az érzelmi kötődést másokhoz és eseményekhez, hiszen ezek mindig kiszámíthatatlanok, nincs felette uralmuk, és inkább az elfogadás mentalitását kultiválják magukban. Ez az ősi gondolat tiszteletet érdemel, és kétségtelen, hogy a frusztrációra általában hatékonyabb válasz az elmeállapotunkat megváltoztatni, mint a világot. Ugyanakkor igazolni fogom, hogy a boldogság-hipotézisnek ez a második változata téves. Friss kutatások kimutatták, hogy van, amiért érdemes küzdeni; léteznek az életnek olyan külső körülményei, amelyek tartósabb boldogságot eredményeznek. Az egyik ilyen körülmény az emberi kapcsolatok – a kapcsok, amelyeket másokkal ki kell alakítanunk. Ismertetek kutatásokat, amelyek választ adnak arra, honnan származik a szeretet, miért hűl ki szükségszerűen a szenvedély, és milyen az „igaz” szerelem. Felvetésem szerint a Buddha és a sztoikusok által kínált boldogság-hipotézis kiegészítésre szorul: a boldogság belülről és kívülről ered. A megfelelő egyensúly eléréséhez szükségünk van mind az ősi bölcsességre, mind a modern tudományra.

A következő lépés, hogy megvizsgáljuk az emberi növekedés és fejlődés feltételeit. Mind hallottuk már, hogy ami nem öl meg, megerősít, de ez veszélyes túlegyszerűsítése a dolgoknak. Sok minden van, ami nem öl meg, de életre szóló kárt tesz bennünk. Új kutatások a „poszttraumás növekedésről” felfedik, mikor és miért fejlődnek emberek viszontagságok hatására, és miképpen tudunk felkészülni a traumára, vagy hogyan kezelhetjük, ha már bekövetkezett. Arra is lépten-nyomon buzdítanak bennünket, hogy ápoljuk erényeinket, mert az erény önmaga jutalma, de ez is túl leegyszerűsített megállapítás. Megmutatom, hogyan változott, szűkült az erény és erkölcs fogalma az évszázadok alatt, és hogy milyen ígéretet hordozhatnak ma az ősi gondolatok erényről és erkölcsi fejlődésről. Azt is megrajzolom, hogy miként kezdi valóra váltani a pozitív pszichológia ezt az ígéretet, módot kínálva, hogy „diagnosztizáljuk” és fejlesszük saját erősségeinket és erényeinket.

A történetet az értelem kérdésével zárjuk: Miért találják meg egyesek életük értelmét, célját, beteljesülését, míg mások nem? Kezdem a kulturálisan elterjedt gondolattal, miszerint az emberi létezésnek van egy vertikális, szellemi dimenziója. Hívhatják nemességnek, erénynek, isteniségnek, és akár létezik Isten, akár nem, az emberek tényleg érzékelik a szentséget és a kimondhatatlan jóságot másokban és a természetben. Ismertetem a saját kutatásomat olyan erkölcsi érzésekről, mint undor, emelkedettség, áhítat, hogy elmagyarázzam ennek a vertikális dimenziónak a működését, és hogy miért olyan fontos ez a dimenzió, ha meg akarjuk érteni a vallási fundamentalizmust, a politikai kultúrharcot és az élet értelmének kutatását. Körüljárom azt is, mire gondolnak az egyének, amikor az élet értelmét firtatják, és meg is válaszolom a kérdést. A válasz az életcélról szóló, ősi gondolatokból merít, de egészen friss kutatások segítségével nyúl ezen ősi gondolatokon túl, illetve bármilyen gondolaton, amellyel az olvasó valószínűleg már találkozott. Eközben még egyszer újragondolom a boldogság-hipotézist. Leírhatnám itt is a végső változatot néhány szóban, de nem tudnám itt, a bevezetőben kellő mélységben elmagyarázni. A bölcs szavak, az élet értelme vagy a Borges könyvtárosai által keresett válasz – mindez talán eláraszt bennünket nap mint nap, de nem sok hasznunk van belőlük, ha nem ízlelgetjük, nem foglalkozunk velük, nem tesszük őket górcső alá, nem javítunk rajtuk, és nem alkalmazzuk az életünkben. Könyvemmel ez a célom.

1. A megosztott én

„Mert a test a Lélek ellen vágyakozik, a Lélek pedig a test ellen; ezek ugyanis egymással ellenkeznek, hogy ne azt tegyétek, amit szeretnétek.”

Gal 5,172

„A szenvedély elsodor. Az ész a gyeplő, amely megfékez.”

Benjamin Franklin

1991-ben lovagoltam először a Great Smoky Nemzeti Parkban, Észak-Karolinában. Gyerekként már ültem néhányszor nyeregben, de olyankor egy tizenéves vezette a lovat rövid kötélen. Ez volt az első alkalom, hogy a kötél elmaradt, csak én voltam és a ló. Nem voltam egyedül: nyolc másik ember – köztük a parkőr – ült nyeregben, így nem kellett túl nagy elvárásoknak megfelelnem. Adódott azonban egy nehéz pillanat. Egy meredek domboldalon haladtunk kettesével egy ösvényen; az én lovam ment kívül, úgy egy méterre a peremtől. Az ösvény élesen balra kanyarodott, a lovam meg egyenesen az út széle felé tartott. Lefagytam. Tudtam, hogy balra kellene irányítanom az állatot, de ott egy másik ló volt, és nem akartam beleütközni. Kérhettem volna segítséget, odakiálthattam volna a szomszédomnak, hogy „vigyázz!”, de énem egy része inkább megkockáztatta, hogy a szakadékba sétálunk, semhogy teljes bizonyossággal hülyét csináljak magamból. Így csak megdermedtem. Az égvilágon semmit nem tettem abban a kritikus öt másodpercben, amíg az én lovam és a másik ló higgadtan maguktól is balra kanyarodtak.

Ahogy alábbhagyott a pánik, nevettem röhejes félelmemen. A ló teljesen ura volt a helyzetnek. Százszor járt már erre, és semmivel sem szerette volna jobban nyakát törni egy szakadékban, mint én. Nem volt szüksége az én felügyeletemre, és ami azt illeti, azon néhány alkalommal, amikor próbáltam irányítani őt, nem mutatott különösebb engedelmességet. Mivel akkor már tíz éve autókat vezettem, most fordítva ültem a lóra. Az autó tényleg lehajt a szakadékba, ha én nem teszek ellene.

Az emberi gondolkodás metaforákra épül. Új és bonyolult dolgokat meglévő ismeretekhez képest értünk meg. Nehéz például az életre általánosságban gondolni, de ha alkalmazzuk „az élet egy utazás” metaforát, ez elvezet néhány következtetéshez: meg kell ismerni a terepet, választani kell egy irányt, keríteni kell jó útitársakat, és élvezni magát az utat, mert a végén talán nem vár semmi. Az elméről is nehéz gondolkodni, de a megfelelő metafora irányt mutat. Az írott történelem során az emberek együtt éltek állatokkal, próbálták őket irányítani, és ezek az állatok felbukkannak az ősi metaforákban. Buddha például egy elefánthoz hasonlította az elmét: „Régebben elmém szanaszerte kóborolt, csapongott kedvére, vadul, szeszélyesen. De mától fogva szigorún irányítom, mint ösztökével elefántot mestere.”3

Platón Phaidrosz című dialógusában hasonló metaforát alkalmazott, melyben az én (vagy a lélek) egy kocsi, és az elme higgadt, racionális része tartja a gyeplőt. Platón kocsisának két lovat kellett irányítania. „A szebbik közülük egyenes tartású, arányosan tagolt, magasan hordja a fejét, sasorrú […] becsvágyó, higgadtsággal és szégyenérzettel párosulva; a helyes vélemény követője; nem kell neki verés, paranccsal és okos szóval lehet kormányozni. A másik viszont görbe, nehézkes, mintha a véletlen hordta volna össze tagjait […] féktelenség és kérkedés kedvelője, szőrös a füle, nagyothall; nagy ösztökélésre ostornak is csak alig engedelmeskedik.”4

Platón számára vannak jó érzelmek és szenvedélyek (például a becsület szeretete), ezek segítik a megfelelő irányba húzni az ént, de vannak rosszak is (például a vágyak és sóvárgások). A platóni oktatás célja volt a kocsist megtanítani, hogyan uralja tökéletesen a két lovat. 2300 évvel később Sigmund Freud egy hasonló modellel állt elő. Freud azt mondta, hogy az elme három részre tagozódik. Ezek a részek: az ego (a tudatos, racionális én), a szuperego (a lelkiismeret, a társadalmi szabályoknak való, néha túl merev megfelelés) és az id (a gyönyör iránti vágy; sok gyönyört akarunk, inkább előbb, mint utóbb). Ha Freudról adok elő, az elmére a konflismetaforát használom: a kocsis (ego) eszeveszetten küzd, hogy kordában tartson egy éhes, kéjsóvár és engedetlen lovat (id), míg a kocsis apja (szuperego) hátul ül, és kioktatja a kocsist, mit ront el. Freud azt tekintette a pszichoanalízis céljának, hogy megszabaduljunk ebből a siralmas helyzetből, erősítsük az egót, hogy jobban uralja az idet, és függetlenebb lehessen a szuperegótól.

Freud, Platón és Buddha mind háziállatokkal teli világban éltek. Nem volt számukra ismeretlen a küzdelem, hogy ráerőltessük az akaratunkat egy nálunk nagyobb lényre. De ahogy telt-múlt a 20. század, az autók leváltották a lovakat, és a technológia segítségével az emberek egyre inkább át tudták venni az irányítást a fizikai világ fölött. Amikor az egyének metaforát kerestek, az elmét az autósofőrnek vagy egy számítógépen futó programnak látták. A Freud-féle tudatalatti feledésbe merülhetett, elég volt a gondolkozás és döntéshozás mikéntjét tanulmányozni. A társadalomtudósok éppen ezt tették a század utolsó harmadában. A szociálpszichológusok „információfeldolgozás”-elméletekkel álltak elő, hogy magyarázattal szolgáljanak mindenre, az előítéletektől a barátságig. A közgazdászok „racionális döntési modelleket” kreálva magyarázták az emberek viselkedését. A társadalomtudományokat egyesítette az elképzelés, miszerint az egyének racionális lények, akik célt tűznek ki, majd a rendelkezésükre álló információkat és erőforrásokat használva észszerűen próbálják azt elérni.

De akkor miért csinálnak az emberek folyton akkora ökörségeket? Miért nem képesek uralni magukat, miért viselkednek saját érdekeikkel ellentétesen? Én például minden további nélkül meg tudom annyira acélozni az akaratomat, hogy ügyet se vessek az étlapon szereplő desszertekre. De ha a desszertet az asztalra helyezik, nem tudok neki ellenállni. El tudom tökélni, hogy összpontosítani fogok egy feladatra, és nem állok fel, míg kész nincs, mégis azon kapom magamat, hogy kibattyogok a konyhába, vagy más módokon húzom az időt. Elhatározhatom, hogy reggel hatkor felkelek, és írni fogok; és mégis miután kikapcsolom az ébresztőt, ismételt utasításaim magamnak, hogy keljek ki az ágyból, süket fülekre találnak, és értem, hogy Platón miért nevezte nagyothallónak a rosszabbik lovat. De tehetetlenségem valódi mértékével csak nagyobb életdöntések meghozatalánál szembesültem, az udvarlás környékén. Pontosan tudtam, mit kellene tennem, és mégis miközben a barátaimnak meséltem a terveimről, valahol már sejtettem, nem fogom végrehajtani azokat. A bűntudat, a vágy vagy a félelem érzései gyakran legyűrték az észszerűséget. (Másfelől remekül tudtam kioktatni hasonló helyzetben lévő barátaimat, hogyan járnának jól.) A római költő, Ovidius tökéletesen megragadta a helyzetemet. Az Átváltozásokban Medea Iason iránti szerelme és apja iránti kötelessége között őrlődik. Ekképpen panaszkodik: „Új az erő, mi magával ránt. Mást súg a kivánság, / mást az eszem. Látom, mi a jobb, jól látva helyeslem; / és ami rossz, követem.”5

Az észszerű döntés és az információfeldolgozás modern elméletei nem adnak megfelelő magyarázatot az akarat gyengeségére. Az állatok irányításáról szóló, régi metaforák remekül működnek. Én a magam számára a gyengeségemen ámuldozva azzal a képpel álltam elő, hogy elefántot ülök meg. Kezemben a gyeplő, és ahogy húzom erre vagy arra, utasíthatom az elefántot, hogy forduljon, álljon meg, induljon. Kezemben az irányítás, de csak addig, amíg az elefántnak nincsenek saját vágyai. Ha az elefánt tényleg tenni szeretne valamit, esélyem sincs vele szemben.

Tíz éve használom ezt a metaforát saját gondolataim rendezésére, és amikor nekiültem megírni ezt a könyvet, arra gondoltam, hogy az elefántot megülő ember képe hasznos lehet a megosztott énről szóló első fejezetben. A metafora azonban a könyv minden fejezetében hasznosnak bizonyult. Ha az ember meg akarja érteni a pszichológia legfontosabb gondolatait, meg kell értenie, hogyan tagozódik az elme olykor viszálykodó részekre. Abból indulunk ki, hogy minden testben egy személy lakozik, de bizonyos értelemben inkább olyanok vagyunk, mint egy bizottság, amelynek a tagjait sebtiben összehozták egy munka elvégzésére, de gyakran azon kapják magukat, hogy ellentétes célokat tartanak szem előtt. Az elménk négyféleképpen hasonul meg. A negyedik a legfontosabb, ez vág össze leginkább az elefánttal és a hajtójával; de az első három is hozzájárul a kísértéshez, gyengeséghez és tipródáshoz köthető élményeinkhez.

Első felosztás: elme kontra test

Szoktuk mondani, hogy a test a saját feje után megy, de a francia filozófus, Michel de Montaigne az Esszékben egy lépéssel tovább ment, és azt vetette fel, hogy minden testrésznek megvan a maga célja és érzelmi élete. Montaigne-t leginkább a hímvessző függetlensége nyűgözte le: „Van igazság abban, ha e tagunk engedetlen szabadosságáról beszélünk, hiszen akkor alkalmatlankodik, amikor nem tudunk mit kezdeni vele, és akkor hagy cserben, amikor a legnagyobb szükségünk volna rá, oly diadalmasan szegezi szembe tekintélyét akaratunkkal.”6

Montaigne azt is észrevételezte, ahogy arcunk leleplezi titkos gondolatainkat, a szőrünk feláll, a szívünk nyargal, a nyelvünk elakad, és belünk és végbélgyűrűnk „telnek és apadnak, nemcsak akaratunk, hanem elménk hozzájárulása nélkül”, sőt azokkal egyenesen ellentétesen. Ma már tudjuk, hogy ezen hatások egy részét a vegetatív idegrendszer idézi elő: idegek hálózata, mely testünk szerveit és mirigyeit szabályozza, és teljesen független a szándékos, akaratlagos irányítástól. De Montaigne listájának utolsó tétele – a bél – egy második agy működéséről tanúskodik. A beleinket több mint százmillió idegsejt hálózza be; ezek végzik a számításokat az élelem feldolgozásához és a tápanyag kinyeréséhez szükséges vegyi mestermunkához. Ez a „hasi agy” olyan, mint egy helyi önkormányzat: ellátja azokat a feladatokat, amelyekkel a „feji agynak” így nem kell foglalkoznia. Azt várhatnánk, hogy ez a hasi agy a feji agytól kapja a parancsokat, és teszi, amit mondanak neki. De ez a hasi agy elég nagy fokú önállóságot élvez, és jól elműködik akkor is, ha a két agyat összekötő bolygóidegben szakadás van.

A hasi agy függetlensége többféleképpen megmutatkozik. Így például irritábilisbél-szindrómát okoz, amikor „úgy dönt”, hogy megtisztítja a beleket. Szorongást idéz elő a feji agyban, ha fertőzést észlel a belekben, így aztán óvatosabban járunk el, ami betegen nem árt. És váratlan módokon reagál bármire, ami hatással van az ingerületátvivő anyagaira, például az acetilkolinra vagy a szerotoninra. Így aztán a Prozac és egyéb szelektív szerotoninvisszavétel-gátlók mellékhatásai közé tartozik a hányinger és a bélműködés megváltozása. A feji agy működésének a javítására tett kísérletek közvetlenül hathatnak a hasi agy működésére. A hasi agy függetlensége, továbbá a nemi szervek változásának önálló mivolta alighanem hozzájárult az ősi indiai elméletek kialakulásához, amelyek szerint a három alsó csakra a hasban található: ezek a végbélnek/végbélnyílásnak, nemi szerveknek és beleknek megfelelő energiaközpontok. A bélcsakra állítólag még az intuíció és megérzés forrása, vagyis az olyan gondolatoké, amelyek mintha az elmén kívülről származnának. Amikor Szent Pál a Galatákhoz írt levélben – ebből idéztem az első fejezet egyik mottójában – a testről és a lélekről siránkozott, nyilván részben ugyanazokra a megosztottságokra és frusztrációkra gondolt, amelyeket Montaigne is megélt.

Második felosztás: bal kontra jobb

A második felosztást véletlenül fedezték fel az 1960-as években, amikor egy sebész elkezdte kettészelni az emberek agyát. A sebésznek, Joseph Bogennek jó oka volt erre: olyan embereken próbált segíteni, akiknek gyakori és erőteljes epilepsziás rohamok tették tönkre az életét. Az emberi agy két elkülönülő féltekéből áll, amelyeket egy nagy idegköteg, a kérgestest köt össze. A roham mindig az agy egy pontján indul, és onnan terjed a szomszédos agyszövetekre. Ha a roham átjut a kérgestesten, az egész agyra kiterjedhet, amitől az elszenvedője elveszítheti az eszméletét, összeeshet, és fékezhetetlenül rángatózhat. Ahogy egy katonai vezető is felrobbanthat egy hidat, ha meg akarja gátolni az ellenség átkelését, Bogen el akarta vágni a kérgestestet, hogy elejét vegye a roham terjedésének.

Első ránézésre őrült taktikának tűnik. A kérgestest a legnagyobb idegköteg a szervezetünkben, és nyilván fontos munkát végez. És csakugyan: rajta keresztül tud a két agyfélteke kommunikálni, hogy összehangolják a tevékenységüket. Ugyanakkor az állatkísérletek azt mutatták, hogy a műtét után néhány héttel az állatok lényegében normálisan viselkedtek. Így Bogen megkockáztatta az eljárást emberi páciensekkel is, és a beavatkozás működött. A rohamok intenzitása nagymértékben csökkent.

De csakugyan nem volt a műtét negatív hatással a páciensek képességeire? Ennek a kiderítésére a sebészcsapat felkért egy fiatal pszichológust, Michael Gazzanigát, hogy vizsgálja meg az efféle agyhasítás utóhatásait. Gazzaniga azt a tényt használta ki, hogy az agy a külvilág feldolgozását megosztja a két – a bal és a jobb – félteke között. A bal félteke a világ jobbra eső feléből gyűjti az információt (vagyis az idegingereket a jobb kartól, a jobb lábtól és a jobb fültől kapja, valamint mindkét retina bal felétől, ami a látómező jobb feléből fogadja a fényt), és a test jobb oldali végtagjai számára küldi a mozgásra vonatkozó utasításokat. Senki nem tudja, miért kereszteznek oldalt a jelzések minden gerinces esetében, de így van. Másfelől a két félteke más-más feladatokra specializálódott. A bal agyfélteke specialitása a nyelv és az elemzés; vizuális feladatok esetén jobban felfigyel a részletekre. A jobb agyfélteke ügyesebben dolgozza fel a térbeli mintázatokat, köztük az egyik legfontosabbat, az arcot. (Innen ered az a népszerű és túlságosan leegyszerűsített gondolat, miszerint a művészek „jobbagyasok”, a tudósok meg „balagyasok”.)

Gazzaniga az agy munkamegosztását kihasználva látta el információkkal az agy két felét külön-külön. Megkérte a pácienseket, hogy bámuljanak egy pontot egy képernyőn, majd felvillantott egy szót vagy egy tárgy képét a ponttól közvetlenül jobbra vagy balra, olyan gyorsan, hogy a páciensnek nem volt ideje elmozdítania a tekintetét. Ha egy kalap képét felvillantották a ponttól jobbra, a kép mindkét retina bal oldalán képződött le (miután áthaladt a szaruhártyákon, és megfordult), ahonnan idegi transzmissziók által eljutott a bal agyfélteke képfeldolgozó részeihez. Gazzaniga ekkor megkérdezte: „Mit látott?” Mivel a bal félteke tökéletes nyelvi képességekkel rendelkezik, a páciens könnyedén rávágta: „Kalapot.” Ha viszont a kalap képét a ponttól balra villantották fel, akkor a kép a jobb agyféltekéhez jutott, ami nem uralja a nyelvet. Amikor Gazzaniga megkérdezte: „Mit látott?”, a páciens, a bal féltekéjét használva válaszadásra, azt mondta: „Semmit.” De amikor Gazzaniga megkérte a pácienst, hogy a bal kezével válassza ki a helyes képet egy több ábrát tartalmazó lapról, rámutatott a kalapra. Jóllehet a jobb félteke valójában látta a kalapot, nem öntötte szavakba az élményt, mert nem fért hozzá a nyelvi központokhoz a bal féltekében. Mintha a jobb agyféltekében egy különálló értelmes lény rekedt volna, aki csak a bal kézzel tudta kifejezni magát.

Amikor Gazzaniga a két féltekének eltérő képeket villantott fel, még furcsább eredményeket kapott. Egyszer egy csirkelábat villantott fel a jobb oldalon, valamint egy behavazott házat és autót a bal oldalon. A páciensnek ezek után mutattak néhány képet, és kérték, hogy bökjön rá, melyik kapcsolódik a látott képhez. A páciens jobb keze egy tyúkra mutatott (hiszen a bal félteke egy csirkelábat látott), de a bal keze egy lapátra (amit a jobb féltekének mutatott havas képhez lehetett kötni). Amikor a pácienst megkérték, magyarázza el a két választ, nem azt felelte, hogy „fogalmam sincs, a bal kezem miért lapátra mutat; bizonyára a jobb agyféltekémnek mutattak valamit”, hanem a bal félteke azon nyomban előállt egy hihető magyarázattal. A páciens habozás nélkül azt válaszolta: „Ja, egyszerű. A csirkeláb a tyúkhoz köthető, a tyúkólat meg lapáttal lehet kitakarítani.”

Az egyének előszeretettel találnak ki magyarázatokat a saját viselkedésükre; ezt a jelenséget konfabulációnak hívják. A konfabuláció oly gyakori az agyhasított páciensekkel és egyéb agykárosultakkal végzett munka során, hogy Gazzaniga az agy bal oldalán található nyelvi központokat értelmező modulnak nevezi, amelynek az a feladata, hogy tudósítson mindarról, amit az egyén tesz, még ha az értelmező modul nem is fér hozzá az egyén viselkedésének a valós okaihoz vagy indítékaihoz. Például, ha a „menj!” szót villantják fel a jobb féltekének, a páciens esetleg feláll, és elmegy. Amikor megkérdezik, miért állt fel, talán azt feleli: „Kóláért megyek.” Az értelmező modul ügyesen áll elő magyarázatokkal úgy, hogy közben nincs is tudatában ennek a feladatának.

A tudomány még furcsább felfedezéseket is tett. Néhány agyhasított és sérült kérgestestű páciens jobb agyféltekéje mintha aktív harcban állna a bal agyféltekével, ami az idegenkéz-szindróma nevű állapothoz vezet. Ezekben az esetekben az egyik kéz, általában a bal, saját belátása szerint jár el, és mintha önálló tervei lennének. Ez az idegen kéz esetleg felveszi a telefont, de aztán nem hajlandó átadni a másik kéznek, vagy odatartani a fülhöz. Ez a kéz visszautasítja a gazdája által meghozott döntéseket, például visszarak a polcra egy inget, amit a másik kéz az imént választott. Megragadja a másik kéz csuklóját, és megpróbálja megakadályozni, hogy az a kéz végrehajtsa a gazdájuk tudatos terveit. Még az is megesik, hogy az idegen kéz ténylegesen megragadja a gazdája nyakát, és megpróbálja megfojtani.

Az elmének ezeket a drámai hasadásait az agy ritkán előforduló hasadása okozza. Az emberek zömének ép a kérgesteste. Az agyhasítás-tanulmányok mégis fontosak voltak a pszichológia számára, mert hátborzongató módon megmutatták, hogy az elme modulok szövetsége, amelyek képesek egymástól függetlenül, sőt, néha egymás ellenében is működni. Az agyhasítás-tanulmányok azért fontosak e könyv számára, mert drámai bizonyítékot szolgáltatnak arra, hogy az egyik modul ügyesen talál ki meggyőző magyarázatokat a viselkedésünkre, még ha a viselkedés okáról valójában nincs is tudomása. Gazzaniga „értelmező modulja” lényegében az elefánt hajtója. A későbbi fejezetekben még többször rajtakapjuk konfabuláláson.

Harmadik felosztás: új kontra régi

Egy viszonylag új, kertvárosi ház valószínűleg kevesebb mint egy év alatt épült fel, és a lakók szükségleteit szem előtt tartó építészmérnök helyezte el a helyiségeit. Az én utcámban álló házak ezzel szemben mind 1900 körül épültek, és azóta a hátsó udvaruk felé terjeszkedtek. A tornácokat kibővítették, aztán lezárták, majd konyhává alakították. Pluszhálószobák épültek ezen megtoldások tetejére, és később ezekhez az új szobákhoz fürdőszobákat csaptak. A gerincesek agya is hasonlóan terjeszkedett, csak előre. Az agynak először csak három szobája vagy idegsejthalmaza volt: az utóagy (összeköttetéssel a gerincoszlophoz), a középagy és az előagy (az állat elülső részén található érzékszervekhez kötve). Idővel, ahogy egyre komplexebb szervezetek és viselkedések fejlődtek ki, az agy terjeszkedett előre, a gerincoszloptól távolodva, minden résznél jobban megnövelve az előagyat. A legelső emlősök előagya kifejlesztett egy új, külső kérget; ennek részei a hipotalamusz (ami az alapösztönök és indítékok vezérlésére szakosodott), a hippokampusz (az emlékezés területe) és az amigdala (az érzelmi tanulás és reagálás központja). Ezeket az agyrészeket néha szokás limbikus vagy határkérgi rendszernek is nevezni (a latin limbus szó jelentése: „határ”), mert körülölelik az agy többi részét, egyfajta határt formálva.

Ahogy az emlősök növekedésnek indultak, és a viselkedésük (a dinoszauruszok kihalását követően) sokszínű lett, az átalakulás folytatódott. A társas emlősöknél, legfőképpen a főemlősöknél, új idegszövetréteg fejlődött ki, és elterjedve körülvette a régi limbikus rendszert. A neocortex (a latin szó jelentése: „új kéreg”) az emberi agyra jellemző szürkeállomány. A neocortex elülső része különösen érdekes, mert egyes részei mintha nem konkrét feladatokra specializálódnának (mint az ujj mozgatása vagy a hang feldolgozása), hanem új kapcsolódásokat tudnak kialakítani, így vesznek részt a gondolkozásban, tervezésben, döntéshozatalban – ezeknek a szellemi folyamatoknak köszönhetően képes egy élőlény nem csak az azonnali helyzetekre reagálni.

A frontális kéreg ígéretes magyarázatnak tűnik az elménkben tapasztalt megosztottságra. Talán a frontális kéreg az észszerűség székhelye: Platón kocsisa, a lélek, amelyről Szent Pál írt. És ha nem is tökéletesen, de átvette az irányítást a primitívebb limbikus rendszer felett – a rossz ló Platónnál, a test Szent Pálnál. Ezt a magyarázatot hívhatjuk az emberi evolúció Prométheusz-féle forgatókönyvének, a görög mitológiai alak után, aki ellopta a tüzet az istenektől, és az embereknek adta. E szerint a forgatókönyv szerint az őseink állatok voltak csupán, akiket a limbikus rendszer és primitív érzelmeik irányítottak, mígnem megkapták az értelem isteni ajándékát, amelynek az újonnan kinőtt neocortexük adott otthont.

A Prométheusz-féle forgatókönyv tetszetős, mert takarosan minden állat fölé helyez minket, és felsőbbrendűségünket észszerűségünkkel igazolja. Ugyanakkor tükrözi azt az érzésünket is, hogy még nem vagyunk istenek, és az értelem tüze valami módon újdonság a számunkra, nem uraljuk tökéletesen. A Prométheusz-féle forgatókönyv a limbikus rendszerről és a frontális kéregről tett korai felfedezésekhez is szépen illeszkedik. Például amikor a hipotalamusz bizonyos területeit közvetlenül ingerlik gyenge árammal, patkányoknál, macskáknál és egyéb emlősöknél ki lehet váltani falánkságot, vérszomjas vagy hiperszexuális viselkedést, ami arra utal, hogy számos állati ösztönünk mögött a limbikus rendszer húzódik. Másfelől ha egy ember frontális kérge sérül, néha fokozott szexualitást vagy agressziót mutat, mert a frontális kéreg fontos szerepet játszik az ösztönös késztetések elnyomásában, gátolásában.

A Virginiai Egyetem klinikáján nemrégiben volt egy ilyen eset. Egy negyvenes iskolai tanár viszonylag hirtelen elkezdett prostituáltakhoz járni, gyerekpornót nézett az interneten, és fiatal lányoknak tett ajánlatokat. Nem sokkal később letartóztatták, és elítélték gyerekmolesztálás miatt. Az ítélethirdetés előtti napon elment a klinika sürgősségi osztályára, mert borzalmasan fájt a feje, és folyamatos késztetést érzett, hogy megerőszakolja a főbérlőjét. (A felesége hónapokkal korábban kidobta otthonról.) Még akkor is kérte az elhaladó nővéreket, hogy feküdjenek le vele, miközben az orvossal beszélt. Az agyi CT-ből kiderült, hogy egy hatalmas daganat a frontális kérgében minden mást elnyomott, meggátolva a frontális kérget, hogy végezze a munkáját, és a következményekkel számolva elejét vegye az elfogadhatatlan viselkedésnek. (Rendez épelméjű ember ilyen műsort az ítélethirdetés előtti napon?) Miután a daganatot kiműtötték, a hiperszexualitás megszűnt. Ráadásul amikor a daganat a következő évben visszanőtt, a tünetek ismét jelentkeztek; és amikor megint eltávolították, a tünetek ismét elmúltak.

Van azonban egy bökkenő a Prométheusz-féle forgatókönyvvel: feltételezi, hogy az értelem a frontális kéregben kapott helyett, de az érzelmek megmaradtak a limbikus rendszerben. Holott a frontális kéreg az emberi érzelmek óriási gazdagodását tette lehetővé. A prefrontális kéreg alsó harmadát orbitofrontális kéregnek hívják, mert ez az agy szem fölötti része (a latin orbis: „kör” szóból). A kéregnek ez a területe különösen nagyra nőtt az emberben és más főemlősökben, és azon agyterületek közé tartozik, amelyek következetes aktivitást mutatnak érzelmi reakciók során. Az orbitofrontális kéreg központi szerepet játszik a lehetséges jutalmak és büntetések latolgatása során; a kéregnek ebben a részben található neuronjai igencsak ficánkolnak, amikor azonnali öröm vagy fájdalom, nyereség vagy veszteség lehetősége áll fenn. Amikor az embert vonzza egy étel, egy táj, egy szemrevaló személy, vagy taszítja egy döglött állat, egy ócska dal vagy egy vakrandi, az orbitofrontális kérge ad bele mindent, hogy kiváltsa benne a közeledés vagy menekülés vágyát. Az orbitofrontális kéreg így mintha nagyobb eséllyel indulna az id vagy a hús, mint a szuperego vagy a lélek szerepéért.

Az orbitofrontális kéreg fontosságát az érzelmek világában az agykárosodást vizsgáló kutatások is igazolták. Antonio Damasio neurológus olyan embereket tanulmányozott, akik stroke, tumor vagy fejen ért ütés következtében elveszítették a frontális kérgük egyes részeit. Az 1990-es években Damasio megállapította, hogy amikor az orbitofrontális kéreg bizonyos részei megsérülnek, a páciensek érzelmi élete javarészt megszűnik. Saját beszámolóik szerint semmit nem éreznek olyan helyzetekben, amelyeknek érzelmeket kellene kiváltaniuk. Autonóm reakcióik (mint amelyeket a hazugságvizsgálók figyelnek) vizsgálata is azt mutatta, hogy csakugyan híján vannak azoknak a normális testi fellángolásoknak, amiket mi tapasztalunk tetszetős vagy elborzasztó képek szemlélése közben. Ugyanakkor értelmük és a logikus gondolkodásra való képességük sértetlen, és intelligenciateszteken, valamint társas és erkölcsi normákra kérdező felméréseken a teljesítményük nem tér el az átlagtól.

És mi történik, ha ezek az emberek járnak-kelnek a világban? Most, hogy az érzelmeik nem vonják el a figyelmüket, hiperlogikusak lesznek, átlátva az érzelmek ködén, ami minket, többieket elvakítva az észszerűtlenség ösvényére vezet? Ellenkezőleg: képtelenek meghozni a legegyszerűbb döntéseket, nem tudnak célokat kitűzni, és az életük darabokra hullik. Amikor szétnéznek a világban, és arra gondolnak, hogy „mit tegyek most?”, lehetőségek tucatjait látják, de a vonzalom vagy ellenszenv azonnali, zsigeri érzése nélkül. Értelmükkel kell megvizsgálni az érveket minden opció mellett és ellen, de érzelmek hiányában nem nagyon látják okát bármelyiket is választani. Amikor mi szemléljük a világot, érzelmi agyunk azonnal, automatikusan kiértékeli a lehetőségeket. Az egyik általában kézenfekvően messze a legjobb. Csak akkor kell értelmünkkel mérlegelni az érveket és ellenérveket, ha két-három opció egyforma jónak tűnik.

Az emberi racionalitás nem tud létezni a kifinomult érzelmi élet nélkül. Értelmünk csak azért működhet egyáltalán, mert az érzelmeink ilyen jól támogatják. Platón képe, ahogy az értelem kocsihajtóként irányítja a szenvedély oktalan állatait, nemcsak a kocsihajtó bölcsességét, de talán a hatalmát is túlbecsüli. Az elefántot megülő ember metaforája pontosabban írja le Damasio felfedezését: az értelemnek és az érzelemnek közösen kell létrehozniuk az intelligens viselkedést, de az érzelem (az elefánt nagyobb része) végzi a munka dandárját. A neocortex megjelenésével már volt, aki megülje az elefántot, de az elefánt is sokkal okosabbá vált tőle.

Negyedik felosztás: irányított kontra önműködő

Az 1990-es években, amikor éppen kidolgoztam saját használatra az elefántos metaforát, a szociálpszichológia területe hasonló képet alkotott az elméről. A pszichológusok sokáig bele voltak bolondulva az információfeldolgozás modelljeibe és a számítógépes metaforákba, de most kezdtek ráébredni, hogy az elmében valójában két feldolgozórendszer üzemel folyamatosan: irányított és önműködő folyamatok.

Vegyünk valakit, aki önként jelentkezett a következő kísérletre. A kísérlet vezetője először adott neki néhány nyelvi feladatot, és azt mondta neki, hogy szóljon, ha elkészült. Egyszerű feladatok voltak, öt szóból álló halmazokból ki kellett választani négyet, és mondatot formálni belőlük. Például az „X őt bosszantja látja mindennap” halmazból lehet „X mindennap látja őt” vagy „X mindennap bosszantja őt”. Az alany pár perc alatt végez a teszttel, majd az utasításnak megfelelően kimegy a folyosóra. A kísérlet vezetője ott van, de valaki mással társalog, és nem néz az alany szemébe. Vajon mit tesz az illető? Nos, ha a szóhalmazokban udvariatlanságra utaló szavak voltak (mint a bosszant, tolakodóan, pimasz), akkor valószínűleg egy-két percen belül a kísérletvezető szavába vág, és azt mondja: „Halló, kész vagyok. Mi legyen?” De ha olyan mondatokkal dolgozott, amelyekben a gorombaságra utaló szavakat udvariasságot idézőkre cserélték („X őt megbecsüli látja mindennap”), akkor valószínűleg csak vár jámboran, míg a kísérlet vezetője tudomást nem vesz róla – tíz perccel később.

Hasonlóképpen, időskorra vonatkozó szavak hatására az emberek lassabban járnak, professzorokra utaló szavak hatására ügyesebbek egy műveltségi vetélkedőn; és a futballhuligánokat idéző szavak butítanak. És ezen hatások eléréséhez még csak az sem kell, hogy tudatosan elolvassuk a szavakat; ugyanez a hatás érhető el, ha a szavakat csak a tudatalatti érzékeli, például ha felvillannak egy képernyőn néhány század másodpercre, ami túl rövid idő ahhoz, hogy a tudatunk észlelje. De az elménk valamelyik része mégis látja a szavakat, és elindítja azokat a viselkedéseket, amelyeket aztán pszichológusok mérni tudnak.

John Bargh, a szakterület egyik úttörője szerint ezek a kísérletek azt mutatják, hogy a mentális folyamatok zöme automatikusan történik, és nincs hozzájuk szükség tudatos figyelemre vagy irányításra. Az automatikus folyamatok zöme teljesen tudattalanul történik, bár némelyik megmutatkozik a tudatban is. Tudatában vagyunk például a „gondolatfolyamnak”, ami mintha csak áramlana magától, a saját képzettársításait követve, énünk bárminemű erőfeszítése vagy iránymutatása nélkül. Bargh szembeállítja az önműködő folyamatokat az irányított folyamatokkal, azaz a némi erőfeszítést igénylő gondolkozással, ami lépésekben halad, és mindig a tudat színpadjának közepén lép fel. Például mikor kell elindulnunk otthonról, ha el akarjuk érni a 6:26-os repülőjáratot Londonba? Erről tudatos döntéseket kell hoznunk, először kiválasztva a közlekedési eszközt, amellyel a reptérre eljutunk, aztán figyelembe véve a csúcsforgalmat, az időjárást és a reptéri motozók szigorát. Nem lehet találomra elindulni. De ha saját autóval megyünk a reptérre, szinte mindent automatikusan fogunk tenni az úton: a légzést, a pislogást, a fészkelődést, az ábrándozást, a követési távolság megtartását, még a grimaszolást és anyázást is a lassabban haladókra.

Az irányított feldolgozásnak megvannak a korlátai – egyszerre csak egy dologra lehet tudatosan figyelni –, de az önműködő folyamatok párhuzamosan tudnak futni, és egyszerre több feladatot képesek ellátni. Ha az elme másodpercenként több száz műveletet végez, egyet leszámítva mindet automatikusan kell tennie. Mi tehát a kapcsolat az irányított és az önműködő feldolgozás között? Az irányított feldolgozás a bölcs főnök, a király vagy a vezérigazgató, aki a legfontosabb kérdésekben dönt, előrelátással kijelölve a vezérlő elveket az ostobább, automata folyamatok számára? Nem, ezzel megint visszatérnénk a Prométheusz-féle forgatókönyvhöz és az isteni értelemhez. Ha egyszer és mindenkorra meg akarunk szabadulni a Prométheusz-féle forgatókönyvtől, segít, ha visszamegyünk az időben, és megnézzük, miért létezik ez a két folyamat, miért ül egy kis ember a nagy elefánt hátán.

Amikor az első idegkupacok létrehozták az első agyakat több mint hatszázmillió évvel ezelőtt, ezek a kupacok nyilván valamiféle előnyt jelentettek a tulajdonos szervezetek számára, hiszen az agyak azóta elterjedtek. Az agy adaptív, mert az állat testének különböző részeiről gyűjti be az információt, hogy gyorsan és automatikusan reagáljon a környezet által kínált lehetőségekre és veszélyekre. Hárommillió éve a földet már ellepték a rendkívül kifinomult automatikus képességekkel bíró állatok: ilyenek a csillagok állása alapján navigáló madarak, az együttműködve háborút vívó vagy gombatelepet üzemeltető hangyák és a szerszámkészítő előemberfajok. Számos élőlény használt valamiféle kommunikációs rendszert, de még egyik sem fejlesztette ki a nyelvet.

A tudatos tervezéshez nyelvre van szükség. Gondolatfoszlányokhoz elegendőek a képek, de ahhoz már szavak kellenek, hogy egy bonyolult dolgot megtervezzünk, latolgassuk a különböző lehetőségek mellett és ellen szóló érveket, elemezzük a múltbeli sikerek és kudarcok okait. Senki nem tudja, milyen régen fejlesztették ki az emberi lények a nyelvet, de a becslések zöme a hominid agy kétmillió évvel ezelőtti jelentős növekedése és az összetéveszthetetlenül emberi elméről tanúskodó, negyvenezer éves barlangrajzok, valamint egyéb kézműves alkotások közé teszi. Az intervallum bármelyik végét is választjuk, a nyelv, a gondolkozás, a tudatos tervezés mind az evolúciótörténet utolsó pillanatában jött létre. Olyanok, mint egy új szoftver, az elefánton ülő ember 1.0-s verziója. A nyelvi modulok jól működnek, de a gondolkodási és tervezési programok még tele vannak hibákkal. Az automata folyamatok ugyanakkor már termékfrissítések ezrein vannak túl, szinte tökéletesek. Az automata és tudatos folyamatok érettsége közötti különbség segít megmagyarázni, miért tudnak olcsó számítógépek matematikai és logikai problémákat vagy sakkfeladványokat jobban megoldani bármelyik embernél (a legtöbbünk számára ezek küzdelmes feladatok), de a legdrágább robot sem tud olyan ügyesen átsétálni az erdőn, mint egy átlagos hatéves gyerek (az érzékelésünk és a motorikus képességeink első osztályúak).

Az evolúció soha nem tekint előre. Nem tudja megtervezni A-ból B-be a legjobb utat. Ehelyett létező megoldásokban jelentkeznek apró változások (genetikai mutáció által), amelyek aztán elterjednek a populációban, annak függvényében, hogy mennyire segítik a szervezetek hatékonyabb reagálását az aktuális körülményekre. Amikor a nyelv kifejlődött, az emberi agyat nem tervezték újra, hogy a hatalom gyeplője a hajtó (tudatos, verbális gondolkozás) kezébe kerüljön át. Minden már addig is elég jól működött, és a nyelvi képesség annyira terjedt el, amennyire hozzásegítette az elefántot, hogy jobban vigyen véghez valami fontosat. A hajtó az elefánt szolgálatában fejlődött ki. De bármi is volt a nyelv eredete, miután szert tettünk rá, hathatós eszköznek bizonyult, amelyet új módokon lehetett használni, és az evolúció utána azoknak az egyedeknek kedvezett, akik a legtöbb hasznot húzták belőle.

A nyelvet többek között arra lehetett használni, hogy részben felszabaduljunk az ingerkontroll alól. A B. F. Skinnerhez hasonló behavioristák az állati viselkedés nagy részét meg tudták magyarázni ingerek és a rájuk adott válaszok közötti kapcsolatokkal. Némely ilyen kapcsolat velük született, például amikor az állat természetes táplálékának a látványa vagy szaga feléleszti az éhséget, és táplálkozáshoz vezet. Más kapcsolatok tanultak, ahogy azt Ivan Pavlov a kutyáival bemutatta, amelyek a korábban táplálék érkezését jelző csengő hangjára nyáladzani kezdtek. A behavioristák úgy vélték, az állatokat gúzsba köti a környezet és múltbeli élményeik összessége, és vakon reagálnak az adódó helyzetekre, azok jutalmazási tulajdonságai szerint. A behavioristák szerint az ember sem tér el más állatoktól. E nézet szerint Szent Pál panasza átfogalmazható: „A testem ingerkontroll alatt van.” Nem véletlen, hogy olyan kielégítőnek találjuk a testi örömöket. Az agyunk, a patkányokéhoz hasonlóan, úgy van bedrótozva, hogy az élelem és a szex dopaminlöketekkel látnak el minket, és az agy ennek az ingerületátvivő anyagnak a segítségével éri el, hogy élvezzük azokat a tevékenységeket, amelyek kedveznek génjeink fennmaradásának. Platón „rossz” lova fontos szerepet játszik azzal, hogy ezen dolgok felé húz minket, hiszen ezek segítettek az őseinknek a túlélésben, így válhattak az őseinkké.

De a behavioristáknak nem volt maradéktalanul igazuk az emberekkel kapcsolatban. Az irányított rendszernek köszönhetően az ember képes hosszú távú célokról gondolkozni, így kiszabadul az itt és most zsarnoksága alól, és nem enged automatikusan a kísértésnek vágyai tárgya láttán. Az egyének el tudnak képzelni a látható valóságban jelen nem lévő alternatívákat; szembe tudják állítani a hosszú távú egészségügyi kockázatokat a jelen örömeivel, és társalgás útján is megtanulhatják, mely döntéseik vezethetnek sikerhez és presztízshez. A behavioristák sajnos mindenben azonban nem tévedtek. Mert jóllehet az irányított rendszer nem felel meg a behaviorista elveknek, viszonylag kevés hatalommal bír ahhoz, hogy okozója legyen a viselkedésnek. Az automata rendszert arra alakította a természetes szelekció, hogy gyors és megbízható cselekvést kezdeményezzen, és idetartoznak az agy azon részei, amelyek az öröm és fájdalom érzetéért felelnek (mint például az orbitofrontális kéreg), illetve azok, amelyek a túléléshez köthető ösztönző erőket aktiválják (például a hipotalamusz). Az automata rendszer a dopamint adagoló gombon tartja az ujját. Az irányított rendszer ezzel szemben inkább tekinthető tanácsadónak. Ő ül az elefánt hátán, hogy segítsen az elefántnak jobb döntéseket hozni. Távolabb lát a jövőbe, értékes információra tehet szert, ha kollégáival beszél vagy térképet néz, de a parancsai nem tudnak szembemenni az elefánt akaratával. Szerintem David Hume skót filozófus közelebb járt az igazsághoz Platónnál, amikor az Értekezés az emberi természetről című művében azt mondta: „Az ész csak rabszolgája a szenvedélynek, s meg kell maradjon ennél, nem igényelhet magának más feladatot, mint szolgálni és engedelmeskedni neki.”7

Összegezve: az elefánt hajtója tanácsadó vagy szolga, és nem király, nem elnök, nem kocsis, aki erősen markolja a gyeplőt, hanem a Gazzaniga-féle értelmező modul; tudatos, irányított gondolkozás. Az elefánt ezzel szemben minden más. Az elefánthoz tartoznak a zsigeri érzések és reakciók, az érzelmek és intuíciók, amelyek az automatikus rendszer nagy részét kiteszik. Az elefántnak is és hajtójának is megvan a magához való esze, és amikor összedolgoznak, az emberi lény egyedülálló zsenialitását teszik lehetővé. De nem mindig dolgoznak jól együtt. Íme három furcsaság a mindennapokból, amelyek bemutatják az elefántnak és hajtójának olykor bonyolult viszonyát.

Az önuralom kudarcai

Képzeljük el, hogy 1970 van, és négyéves gyerekként veszünk részt a Stanford Egyetemen, egy Walter Mischel amerikai pszichológus által vezetett kísérletben. Bevisznek minket az óvodánk egyik termébe, ahol egy kedves férfi játékokat ad nekünk, és egy kicsit játszik velünk. Ekkor a férfi először megkérdezi, szeretjük-e a pillecukrot (igen), majd hogy inkább az egyik tálat kérjük egy pillecukorral, vagy a másikat kettővel (nyilván a másikat). Ekkor a férfi közli, hogy egy kicsit ki kell mennie a szobából, és ha meg tudjuk várni, míg visszaér, megkaphatjuk a két pillecukrot. Ha nem akarunk várni, megnyomhatunk egy csöngőt, mire ő azonnal visszajön, és odaadja a tálat, amiben egy pillecukor van; de ez esetben nem kapjuk meg a másikat. A férfi kimegy. Mi bámuljuk a pillecukrokat. Összefolyik a nyál a szánkban. Kívánjuk. Leküzdjük. A legtöbb négyéves csak néhány percig bírja. Utána megnyomja a csengőt.

Most ugorjunk előre, egészen 1985-be. Mischel küldött a szüleinknek egy kérdőívet, amelyben kéri, hogy nyilatkozzanak a személyiségünkről: mennyire vagyunk képesek késleltetni a kielégülést, megbirkózni a frusztrációval, és hogy sikerült az egyetemi felvételink. A szüleink visszaküldik a kérdőívet. Mischel azt tapasztalja, hogy a csengő megnyomásáig eltelt másodpercek száma 1970-ben nemcsak azt jövendöli meg, hogyan nyilatkoznak tinédzser énünkről a szüleink, hanem arra is lehet belőle következtetni, milyen eséllyel kerültünk be jó egyetemre. Azok a gyerekek, akik képesek voltak felülkerekedni az ingerkontrollon, és még néhány pluszpercig késleltették a kielégülést, tizenévesként is jobban álltak ellen a kísértéseknek, megfelelőbben összpontosítottak a tanulmányaikra, és különbül uralkodtak magukon, ha nem az elképzeléseik szerint alakultak a dolgok.

Mi volt a titkuk? Nagyrészt stratégia – azok a módszerek, amelyekkel a gyerekek a korlátozott szellemi önfegyelmüket bevetve elterelik a saját figyelmüket. Mischel későbbi kísérletekben azt találta, hogy azok a gyerekek voltak sikeresek, akik ellenálltak a kísértésnek, vagy képesek voltak más élvezetes tevékenységre gondolni. Ezek a szellemi képességek az érzelmi intelligencia aspektusai – azé a képességé, hogy az ember megértse és szabályozza saját érzéseit és vágyait. Egy érzelmi intelligenciával bíró személy elefántján ügyes ember ül, aki képes csalogatni az elefántot, elterelni a figyelmét, és így nem kell az akaratoknak megmérkőzniük.

Az irányított rendszer nehezen győzi le az automatikus rendszert puszta akaraterővel; az előbbi gyorsan kifullad, és behódol, mint egy kifáradt izom, de az utóbbi automatikusan és erőfeszítés nélkül ketyeg tovább a végtelenségig. Ha valaki megérti, micsoda hatalma van az ingerkontrollnak, a hasznára hajthatja, ha megváltoztatja az ingereket a környezetében, és elkerüli a nem kívánatosakat; vagy amennyiben ez nem lehetséges, megtöltheti a tudatát gondolatokkal az utóbbiak kevésbé csábító vonatkozásairól. A buddhizmus például kidolgozott meditációkat bomló hullákról, így próbálva megtörni az ember kötődését saját (és mások) testéhez. Az elefánt hajtója elkezdheti megváltoztatni az elefánt jövőbeli akaratát, ha tudatosan olyasmit bámul, ami visszataszítja az automatikus rendszert.

Az elme közbeszól

Edgar Allan Poe pontosan értelmezte a megosztott elmét. A perverzió démona című novellájában a főszereplő véghez viszi a tökéletes gyilkosságot, megörökli a halott vagyonát, és éveken át élvezi álnokul szerzett javait. Valahányszor a gyilkosság emléke megjelenik tudata peremén, azt mormolja magának: „Biztonságban vagyok.” Nincs is semmi baj egészen addig a napig, míg nem módosítja a mantráját: „Biztonságban vagyok – biztonságban –, igen, nem leszek bolond nyílt vallomást tenni!”8 Ez a gondolat lesz a veszte. Próbálja elnyomni a vallomás ötletét, de minél jobban igyekszik, annál állhatatosabb lesz a gondolat. A férfi pánikba esik, futásnak ered, emberek üldözőbe veszik, ő elveszíti az érzékeit, és amikor magához tér, közlik vele, hogy nyílt vallomást tett.

Imádom ezt a történetet, legfőképpen a címe miatt. Valahányszor egy szakadék szélén, egy háztetőn vagy egy magas erkélyen állok, a perverzió démona a fülembe súg: „Ugorj!” Nem parancs, csak egy szó ez, ami felbukkan a tudatomban. Ha vacsorára vagyok hivatalos, és ülök valaki mellett, akit tisztelek, a démon keményen fáradozik, hogy javaslatokat tegyen, milyen illetlenségeket mondhatnék. Ki vagy mi ez a démon? Daniel Wegner, az egyik legdeviánsabb és legkreatívabb szociálpszichológus bevonszolta a démont a laborba, és bevallatta vele, hogy az automatikus rendszer egy megnyilvánulása.

Wegner kutatásaiban a résztvevőket megkérték, hogy igyekezzenek ne gondolni valamire, például egy jegesmedvére, egy élelemre vagy egy sztereotípiára. Ez nehéz feladat. Ami még fontosabb, abban a pillanatban, ahogy valaki felhagy a próbálkozással, a gondolat elözönli az elméjét, és még nehezebb lesz száműzni. Más szavakkal, Wegner kis rögeszméket hoz létre a laborban úgy, hogy eltiltja az embereket a rögeszméktől. Wegner a szellemi irányítás „ironikus folyamataként” magyarázza a hatást. Amikor az irányított rendszer próbálja befolyásolni a gondolkozást („Ne gondolj jegesmedvére!”), kitűz egy explicit célt. És ha valaki egy célt próbál elérni, az elme egy része automatikusan nyomon követi a haladást, hogy elrendelhessen korrekciókat, és tudja, ha sikerült véghez vinni a tervet. Ha a cél egy fizikai tett (például időben kiérni a reptérre), ez a visszacsatolás jól működik. De szellemi célok esetén ez visszaüt. Az automatikus rendszer folyamatosan ellenőriz: „Nem gondolok éppen a jegesmedvére?” Mivel a gondolat hiányának ellenőrzése maga kelti életre a gondolatot, az illetőnek még jobban kell igyekeznie másfelé terelnie a tudatát. Az automata és az irányított folyamatok végül egymás ellenében dolgoznak, egyre nagyobb erőfeszítésre sarkallva egymást. De mivel az irányított folyamatok gyorsan fáradnak, a fáradhatatlan automatikus folyamatok végül ellenállás nélkül fejthetik ki hatásukat, jegesmedvefalkákat idézve meg. Így aztán a kellemetlen gondolattól való szabadulásra tett kísérlet garantálja a gondolat helyét tipródásaink toplistáján.

Térjünk vissza hozzám, ahogy ülök vendégségben a vacsoraasztalnál. Egyszerű gondolatom – „ne csinálj hülyét magadból!” – elindítja az ostobaságra utaló jeleket kereső, automatikus folyamatokat. Tudom, hogy ostobaság lenne megjegyzést tennem az anyajegyre az illető homlokán, szerelmet vallani vagy disznóságokat kiabálni. És tudatosul bennem ez a három gondolat: megjegyzés az anyajegyre, azt mondani, hogy „szeretlek”, és disznóságokat kiabálni. Ezek nem utasítások, csupán felmerülő ötletek. Freud a pszichoanalízis elméletét nagy részben az ilyen mentális behatolásokra és szabad képzettársításokra építette, és azt tapasztalta, hogy a tartalmuk gyakran szexuális vagy agresszív. De Wegner kutatása egyszerűbb, ártatlanabb magyarázattal szolgál: az automatikus folyamatok mindennap gondolatok és képek ezreit generálják, gyakran véletlenszerű képzettársítás útján. Azok maradnak meg, amelyek különösen megdöbbentenek bennünket, és amelyeket próbálunk elnyomni vagy letagadni. Nem azért nyomjuk el őket, mert valahol mélyen tudjuk, hogy igazak (bár az is előfordulhat), hanem mert ijesztőek, szégyenletesek. Ám ha egyszer sikertelenül próbáltuk őket elfojtani, azokká a rögeszmés gondolatokká válhatnak, amelyek miatt elhisszük Freudnak a sötét, gonosz tudatalattiról szóló nézeteit.

Az érvelés hiábavalósága

Vegyük a következő történetet: Julie és Mark testvérek. Egyetemisták, és a nyári vakációt együtt töltik Franciaországban. Egyik éjjel egy tengerparti házikóban szállnak meg. Arra jutnak, hogy érdekes és élvezetes tapasztalat lehetne, ha szeretkeznének, legalábbis új élmény lenne mindkettőjük számára. Julie fogamzásgátlót szed, de Mark is óvszert húz, biztos, ami biztos. Mindketten élvezik az együttlétet, de úgy döntenek, nem fogják megismételni. Ez az éjszaka az ő különleges titkuk lesz, amitől még szorosabbnak érzik majd a kapcsolatukat.

Elfogadhatónak találod, ha két felnőtt ember, akik történetesen testvérek, kölcsönös beleegyezést követően lefekszik egymással? Ha a tanulmányaimban részt vevő emberek zömére hasonlítasz, akkor azonnal rávágod, hogy nem. De hogyan lehet ezt az ítéletet megalapozni? Az emberek először többnyire azt az érvet veszik elő, hogy a vérfertőző szex genetikai abnormalitásoktól szenvedő utódhoz vezethet. De amikor rámutatok, hogy a testvérek két fogamzásgátlási módszerhez is folyamodtak, senki nem jelenti ki, hogy „ja, akkor rendben”. Inkább más érvek után néznek, például „ártani fog a kapcsolatuknak”. Amikor azt felelem, hogy jelen esetben a szex megerősítette a kapcsolatukat, az illetők csak fejvakarva, grimaszolva azt mondják: „Tudom, hogy helytelen. Csak nehezen tudom megmagyarázni az okát.”

Ezek a kutatások azt mutatják be, hogy az erkölcsi ítélet hasonlít az esztétikai ítéletre. Ha egy festményt látunk, többnyire azonnal és automatikusan tudjuk, tetszik-e vagy sem. Ha valaki magyarázatot kér az ítéletre, konfabulálunk. Nem tudjuk pontosan, miért tartunk valamit szépnek, de az értelmező modulunk (az elefánt hajtója) ügyesen ötöl ki indokokat, ahogy azt Gazzaniga is bemutatta az agyhasítás-tanulmányok során. Keresünk valami hihető magyarázatot arra, hogy tetszik a festmény, és belekapaszkodunk az első értelmes indoklásba (talán valami hanta a színekről, a fényről, vagy ahogy a festő visszatükröződik a bohóc csillogó orrában). Az erkölcsi viták is ilyenek: két ember szívén visel egy ügyet; előbb jönnek az érzések, az egymáshoz vágott érveket menet közben találják ki. Ha megcáfoljuk valakinek az érvét, az illető többnyire meggondolja magát, és egyetért velünk? Nyilván nem, mert álláspontját nem az imént legyőzött érv okozta; azt csak kitalálta, miután meghozta az ítéletet.

Ha figyelmesen hallgatjuk az erkölcsi vitákat, néha valami meglepőre lehetünk figyelmesek: valójában az elefánt fogja a gyeplőt, ő vezeti a hajtót. Az elefánt dönti el, mi jó, mi rossz, mi szép, mi csúnya. Zsigeri megérzések, intuíciók és azonnali ítéletek folyamatosan és automatikusan születnek – ahogy azt Malcolm Gladwell leírta az Ösztönösen (Blink) című könyvében –, de csak a hajtó tud mondatokat egybefűzni és mások számára elővezethető érveket összerakni. Erkölcsi vitákban a hajtó már több, mint az elefánt tanácsadója; ügyvéddé válik, a közvélemény bíróságán küzd, hogy meggyőzzön másokat az elefánt igazáról.

Ez hát a helyzetünk, amit Szent Pál, Buddha, Ovidius és még sokan mások felpanaszoltak. Az elménk részei laza szövetséget alkotnak, de mi egyetlen résszel azonosulunk, és annak szentelünk túl nagy figyelmet: ez a tudatos, verbális gondolkodás. Olyanok vagyunk, mint a részeg a tanmesében, aki az utcai lámpa alatt keresi a kocsikulcsát: „Itt ejtette el?” – kérdezi a zsaru. „Nem” – feleli a férfi –, ott, a sikátorban, de itt több a fény.” Mivel az elme hatalmas apparátusának csak egy kis szegletét látjuk, meglepődünk, amikor késztetések, kívánságok, kísértések bukkannak fel, látszólag a semmiből. Kijelentéseket, fogadalmakat, elhatározásokat teszünk, aztán meglepődünk, mennyire gyengék vagyunk véghez vinni őket. Néha magunkévá tesszük a nézetet, miszerint a tudatalattinkkal, az idünkkel, az állati énünkkel birkózunk. De valójában ezek mind mi vagyunk. Mi vagyunk az elefánt is, de egyben a hajtó is. Mindkettőnek megvan az erős oldala, a különleges képessége. A könyv hátralévő része arról szól, hogyan tudunk mi, komplex és részben fogalmatlan élőlények, egymással kijönni (harmadik és negyedik fejezet), boldogságra lelni (ötödik és hatodik fejezet), erkölcsi és pszichés értelemben fejlődni (hetedik és nyolcadik fejezet), továbbá célt és értelmet találni az életben (kilencedik és tizedik fejezet). De előbb arra kell választ találnunk, miért olyan borúlátó az elefánt.

2. A változó elme

„A világ változás, az élet felfogás dolga.”

Marcus Aurelius9

„Mai énünk a tegnap gondolataiból származik, és jelen gondolataink építik holnapi életünket: az életünk elménk teremtménye.”

Buddha

A népszerű pszichológia legfontosabb meglátása a fenti két idézetben fellelhető: a világ eseményei csupán az értelmezésünk által vannak ránk hatással, így ha irányíthatjuk az értelmezésünket, irányíthatjuk a világot is. Minden idők egyik legsikeresebb önsegítségi tanácsadója, Dale Carnegie 1944-ben azt írta, hogy a Marcus Aurelius-idézet – amely a római filozófus császárnak az Elmélkedések című művéből származik – utolsó négy szava átalakíthatja az életedet. A közelmúltban a tévében és az interneten „Dr. Phil” (Phil McGraw) a következőt adta meg tíz élettörvénye egyikeként: „Nincs valóság, csak érzékelés.” Önsegítő könyvek és szemináriumok néha mintha másról sem szólnának, mint az emberek kioktatásáról és traktálásáról, míg fel nem fogják ezt a gondolatot és a hozadékát. Lelkesítő élmény lehet. Sokszor eljön egy pillanat, amikor többéves sértettség, fájdalom és harag után valaki ráébred, hogy például az apja nem bántotta őt közvetlenül, amikor elhagyta a családot; csak annyit tett, hogy elköltözött otthonról. A tette erkölcstelen volt, de a fájdalmat a gyerek számára a saját reakciója okozta, és ha ezen változtatni tud, lerázhat magáról húszévnyi fájdalmat, és talán még az apját is megismerheti. A népszerű pszichológia művészete kidolgozni egy módszert (a kioktatáson és traktáláson túl), ami elvezeti az egyéneket ehhez a felismeréshez.

Régi művészet ez. Vegyük Anicius Boethiust, az egyik legelőkelőbb római család sarját, aki i. sz. 480-ban született, négy évvel a Nyugatrómai Birodalom bukását követően. Boethius korának legjobb oktatásában részesült, és sikeres pályafutása volt a filozófia és közszolgálat területén. Művek tucatjait írta vagy fordította le a matematika, a természettudomány, a logika és a teológia témájában, és közben a választás útján elérhető legrangosabb hivatalig vitte, 510-ben római konzul lett. Vagyonos volt, jól nősült, és a fiai is konzuli pályára mentek. De 523-ban, jó szerencséje és hatalma csúcsán, Boethiust azzal vádolták, hogy elárulta Theodorik osztrogót királyt, mert Rómához és a szenátushoz maradt lojális. A gyáva szenátus, amelyet védelmezni próbált, elítélte Boethiust, megfosztották vagyonától és becsületétől, egy távoli szigeten börtönbe vetették, majd 524-ben kivégezték.