TUDATTESTEK

BAKOS PÉTER

Bakos Péter – TUDATTESTEK

©Bakos Péter 2022 ©Book Dreams Kiadó 2022

Szerkesztő: Ronnie W. A.

Borító: Pálffy Gergő

Kép forrása: www.deviantart.com

Lektorálta: Nádasi Krisz

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9789635861279

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidítettkiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható

Minden jog fenntartva!

„Sorsunkat a véletlenek alakítják. Az olyan pillanatok, amelyekben megismerünk valakit, aki akkor még nem jelent számunkra semmit, hogy aztán a legfontosabbá váljék.”

/Emma Rathing/

Egy

Nem tudom, mi értelme van a létezésnek. Nem tudom, mi értelme van ennek az egésznek. A világnak, amelyben élek, és amelyben örökké élni kényszerülök…

Az előttem elterülő táj végtelen nyugalma ellazít. Elzsongít az erdő halk zúgása és a madarak csiripelésével egybeolvadó lágy szellő cirógató susogása. Ágak reccsennek a lépteim alatt, és falevelek hullnak alá nesztelen.

A titkos helyemen vagyok. A kis sziklaszirten, amelyet még nyolcévesen fedeztem fel, és ami azóta a rejtekhelyemmé, az egyetlen olyan ponttá vált az életemben, ahol mindig menedékre találok. A tetején állok, és onnan bámulok az alattam elterülő mélybe.

A fák lombkoronái sűrűn összenőve rejtik el a lenti világot. Lehunyom a szemem, hogy jobban koncentráljak, így hallom, hogy távolabb, egy vízesés töri meg a csendet. Robaja elhallatszik hozzám, és mélyen belém hasít. Boldogsággal töltekezem fel. Itt nem érzem a város feszültségét. Itt csak én vagyok. Én, és az ajkamra tóduló gondolataim, amit szabadon, hangosan üvölthetek bele a térbe anélkül, hogy bárki is meghallhatná őket, és ez megnyugtat. Nem akarom, hogy bárki is ismerje, mi tombol bennem vagy éppen mire gondolok.

Ám ennek hamarosan vége. Mindez meg fog szűnni, és én is csak egy leszek azok közül, akiknek a gondolatai többé nincsenek biztonságban.

Már csak két hét van a felnőtté avatási napomig. Megszűnök Emma Rathingként, az emberként létezni. A tudatom külön válik halandó testemtől, és megkezdi útját az örökkévalóságban. Vár rám egy szintetikus test, amiben már nem fogom tudni emberi érzésekkel érezni mindazt, amit most érzek; a fájdalmat, a boldogságot, a szerelmet, vagy azt a bizsergető érzést, amelyet ez a világ vált ki bennem.

A gépek nem állnak meg egy pillanatra sem, nem csodálják a természetet, mint én. Ott van a tudatukban a látkép, de vajon látják-e a világ csodáit? Amikor felérek ide, és meghallom a vízesés robaját, érzem a szellő lágy simogatását, a körülvevő természet illatát, és mindazt, ami ehhez a világhoz köt. Meglódul a szívem a túlcsorduló szépségtől. Végül is ez tesz emberré. Ezt mind el fogom dobni azért, hogy örökké élhessek egy szintetikus testben. Kívülről tökéletes mása lesz az emberi testemnek, de igazából egy mechanikus gépezet, amibe a tudatom, a lényem zárják be.

Meghalok, hogy hallhatatlanná válljak. A kérdés csupán az, megéri-e? Akarom ezt az egészet egyáltalán? Öröklétet, halhatatlanságot és végtelen tudást nyerek vele. Mindazt, amiről milliók álmodtak évezredeken át…

Mindez már a valóság része. Ebben a korban már nem létezik a halál; az ember már nem csupán ember, hanem robot testbe zárt, végtelen tudással rendelkező lény. A tudásunk megszűntette a korlátokat, véget vetett háborúknak, éhezéseknek, betegségeknek, minden emberiséget sújtó átoknak, és helyette békét, harmóniát hozott. Ám a béke és az utópikus hangulat csupán látszat. Mindez egy jól megtervezett illúzió része. A valóságban a géptestbe zárt élet örökké tart; ami nem más igazából, mint egy véget nem érő haldoklás. Egy utolsó pillanat...

Nem biztos, hogy akarom, de nincs választásom. Már döntöttek helyettem. Csak két hetem maradt, hogy kiélvezzem az emberi létem csodálatos mivoltát, aztán mindez megszűnik létezni, és én is csak egy robot leszek…

A völgy túloldalán lévő dombok mögött lenyugodni készülő nap csillogása repít vissza a gondolataim mélyéről. Nagyot sóhajtok. Hagyom, hogy az erdő friss, tiszta levegője belemarjon a tüdőmbe. Behunyom a szemem, és a szikla szélén állva egy röpke pillanatig úgy érzem, repülök. A testemet átjárja a borzongás, és ahogy a szél belekap a hajamba, ellazulok. Hagyom, hogy az érzés a hatalmába kerítsen, és egy pillanat erejéig úgy érzem, lépnem kell előre egyet, hogy valóban szabad lehessek. Ám a bennem tomboló élni akarás erősebb a szabadság vágyánál, ezért nem mozdulok. Kinyitom a szemem, de csak hunyorítok, mert a hegyek mögül figyelő nap szúrós sugarai bántják a szemem. Csak pár röpke másodpercig tudom nézni; könny lepi el a szemem, elveszek a gyönyörben, melyet a vörösben és narancssárgában pompázó égbolt nyújt. Ez a meleg szín egybeolvad az égbolt világoskékjével és az éjszaka feketéjével. Várok, amíg lebukik a hegyek mögött a nap. Már mennem kell. Egymás után bukkannak fel az eget uraló csillagok.

Elkéstél! Halvány mosoly ül ki a számra, ahogy meghallom magamban anyu szúrós hangján ezt. Nem szereti, ha kések. Ám én mindig kések, ő pedig mindig aggódik. Persze a karomban lévő chip, amit még csecsemőkoromban helyeztek a bőröm alá, pontosan elárulja neki, merre járok. A tudattestek előnye, hogy csupán egy gondolattal jutnak információhoz, így anyu tudja, hol vagyok, és még akár azt is, hogy egy perc alatt mennyit dobban a szívem. Távolról vigyáz rám. Talán túlságosan is, de ebben a társadalomban ez teljesen normális.

Korlátozott a megszületésre váró gyerekek száma, és ez a lista olyan végtelen hosszú, hogy évszázadokba telhet, amire anyunak újabb gyermeke születhet. A végtelen életében ez csupán egy szemvillanásnyi idő, ő mégis félt. Nem tudom, milyen lehet úgy érezni és aggódni, mint ő… egy gépi testbe zárva megélni ezeket az érzéseket. Azt mondják, a testet behálózó milliónyi receptor tökéletesen visszaadja az emberi érzéseket, ám a testérzetek mások, mint az érzelmek. Azokat nem lehet mesterségesen kiváltani, nem lehet egy programmal helyettesíteni. Az érzelmek tesznek minket emberré, azzá a lénnyé, aki Istennel dacol, és beleröhög a halál képébe azzal, hogy felülemelkedik a teremtőjén, a sorson, és mindazon, amiről azt hittük, sosem fogjuk tudni legyőzni.

Azt mondják, amikor kiemelik a tudatunk, és átteszik az új, mesterséges testünkbe, akkor pár másodpercig halottak vagyunk. Vannak, akik ebben a pár másodpercben látják Istent. Látják azt a világmindenséget, melyről lemondanak azért, hogy örökké élhessenek.

Félek ettől. Félek az örökléttől. Félek szembe szállni a sorsommal, Istennel, és attól a hatalomtól, ami az igazi világot irányítja. Félek megszűnni embernek lenni…

Most már tényleg mennem kell. A szívem hevesen dobog, a torkomban érzem, miközben a mélybe bámulok. Odalent egy hófehér bagoly száll szabadon. Éles kanyart vesz, és kecses tánccal szeli át a völgyet, majd elrejtőzik a nap sugaraiban. A huhogása elveszik a vízesés robajában; hosszan nézek utána, várom, hogy ismét felbukkanjon, de eltűnt. Szabadon szállva a szélben, miközben éli azt az életet, amelyre született.

Hátat fordítok a völgynek, a napnak, a vízesésnek, a szabadságnak, és szaladni kezdek. Végigfutok a rejtett ösvényen, melyet csak én ismerek. A talpam csak egy-egy pillanatra érinti a talajt. Ágak reccsennek alattam, a zajuk megtöri a látszólagos csendet, miközben a szél szembe száll velem, és süvítve cirógatja a futástól felhevült testem. Lefelé szaladok a völgybe, mégis kapkodom a levegőt. Arcomon verejtékcseppek csordulnak végig, a lábam elnehezül, zihálok, és tökéletesen élvezem, milyen igazán élő embernek lenni. Védtelenek, sebezhetőek és parányiak vagyunk az univerzum végtelenjében. Azt hisszük, képesek leszünk meghódítani az űrt, és most úgy tűnik, valóban megtörténik ez.

A tudattestekkel örökké létezhetünk. Bejárhatjuk az egész világegyetemet, és megkaphatjuk a választ az emberiséget foglalkoztató legfontosabb kérdésre: Tényleg egyedül vagyunk?

Én úgy hiszem, igen, de apa másképp vélekedik erről. Szerinte milliónyi faj él odakint. Bolygók és lények, amelyek csak ránk várnak. Úgy gondolja, az emberiség sorsa az, hogy kilépve a csillagok közé, meghódítsa az egész világegyetemet, és a leghatalmasabbá váljon minden élőlény közül. Apa a világunk egyik kormányzója, és az első ember, aki tudattestet kapott. Ő fedezte fel azt a technológiát, ami lehetővé tette, hogy az emberiség halhatatlanná váljon. Csupán pár évtized kellett hozzá, hogy az új technológia egy teljesen új társadalmat hozzon létre. Kettészakadtunk. Sokan örömmel léptek a fejlődés útjára és költöztek tudattestbe, hogy örökké létezhessenek. Ám voltak és mindig lesznek olyanok, akik a halandóság mellett döntenek. Egy részüket rezervátumokba költöztették a béke érdekében, míg mások a tudat városainak védelméről lemondva saját kolóniákat hoztak létre. Teljes életet élhetnek, ugyanúgy, mint azok, akik az örök életet választották. A két világ mégis teljesen elszakadt egymástól. A halhatatlanok megvetik azokat, akik a halandóság mellett döntöttek. A társadalom kirekeszti, és úgy kezeli őket, mintha leprások lennének. Pedig nem azok. Csupán azt a létet választották, amire születtek, és amelybe végül bele is halnak.

A modern társadalom támogatja őket. Megkapnak mindent. Ételt, orvosságot, ruhát, bármit, amire egy halandónak szüksége lehet, de egyre jobban érződik, hogy felesleges terhet képeznek, és csak visszafogják a tudattestet választók fejlődését.

Néha elképzelem, milyen lehet emberként élni egy kis közösségben, távol mindentől, ahol minden teljesen más, mint nálunk, és ahol igazi érzéseket, érzelmeket élnek meg az emberek. Ott a szeretet nem csak egy jól megírt program, hanem fájón valóságos.

Éppúgy, mint a szerelem.

Ez a legszebb minden érzelem közül, és ennek az igazán mély megéléséről le kell mondanom egy szintetikus test miatt. Akarom ezt? Valóban erre vágyom?

Kettő

Samantha és apu között lépdelek a poros, omladozó házakkal szegélyezett út közepén. Talán már évtizedek óta nem járt erre senki. A házakat és az utca, többi ember alkotta részét lassan visszahódítja a természet. De a beton és az aszfalt még kitart a növényzet ellen. Felpillantok Samanthára. Legalább egy fejjel magasabb nálam. Vékony, törékeny az alkata, első pillantásra nem éppen ilyen munkához való. A látszat viszont csal, a fiatal külső egy idős, tapasztalt nőt rejt, akihez hasonló tudással nem rendelkezik senki sem.

Nincs nála jobb a történelemkutatásban.

Másik oldalamon apu sétál komoran, de határozottan. Szótlanul bámul az utca hosszú végtelenjébe. Első pillantásra a tekintete rideg, de én jobban ismerem, mint bárki, látom a szemében az aggodalmat. A lepusztult házakat pásztázza. Tudja, hogy ez a vidék, a senki földje veszélyt rejt számunkra. Felfedezetlen és idegen terep.

Előttünk pár méterrel Jack halad állig felfegyverkezve. Robosztus alkata egyáltalán nem hasonlít a szertartás előttire. Emlékszem, már akkor is nagyon izmos volt, de emellett az új alkat mellett az emberi teste eltörpülne. Amióta az eszét tudja, arra készül, hogy katona lesz. Most pedig egy évvel azután, hogy tudattestet kapott, egy elit egységet vezet. Kivívta a városvezetők elismerését. Ő pedig büszke erre.

Az út két szélén egy-egy embere fürkészi a terepet, és mögöttünk még három másik katona zárja a sort. Minden oldalról védve vagyunk.

– Hogy tetszik, kicsim? – Apu erős, mély hangja töri meg a lépteink suhanó csendjét.

– Nagyon tetszik! – pillantok fel rá. Ő még Samanthánál is magasabb.

– Nem sokan mondhatják el magukról, hogy a szertartás előtt kijöhettek egy ismeretlen vidékre.

– Valóban nem – értek egyet elégedetten. Túlságosan kíváncsi vagyok a világra, és az öröm, hogy felfedezhetek, kiült az arcomra.

– Egy hete kezdtük meg San Antonio felderítését – kezd bele Samantha a mesélésbe. – Számos érdekes múlt század eleji tárgyat találtunk. Ez a kisváros távol esik mindentől és mindenkitől. Elsőre úgy tűnik, hogy a Zérus óta nem járt erre senki.

– Teljesen érintetlen? – néztem szét ezúttal sokkal alaposabban. El tudtam képzelni, hogy csilloghat a szemem.

– Az eddigi tapasztalataink alapján, igen. Az embereim bejárták már a terület nagyrészét, de még nem sikerült alaposan feltérképeznünk minden részletében. Előbb meg kell ismernünk a terepet, aztán jöhet a móka – kacsint rám.

– Bárcsak én is kutathatnék veletek – ábrándozom hangosan. Gyerekkorom óta arról álmodoztam, hogyha felnővök, beállok a kutatók közé, és felfedezem az egész bolygót. Meg akartam ismerni az emberiség történetét, és a Zérus előtti civilizációt. Sajnos erről eléggé hiányos a tudásom.

– Tiéd a választás – néz rám biztatóan.

– Mindennél jobban szeretnék részt venni az expedícióban!

– Ne kapkodd el, kicsim. – Apu mély, tekintélyt parancsoló hangja egy pillanat alatt oszlatja el az álmaimat és repít vissza a sivár valóságba. – Előbb az új testeddel kell összeismerkedned. Aztán döntünk a továbbiakról.

– Én már döntöttem... – kezdek bele, de mégsem folytatom tovább. Apuval kár vitatkozni, de még van időm meggyőzni.

– Tudom. – Megállunk.

Elértük az utca végét, onnan egy kopár rét fut a távoli erdő fele.

– Van kedved benézni az egyik házba? – fordul felém lelkesedve Samantha.

– Persze, hogy van! – ugrálok. Izgatott vagyok, még sosem voltam egy ilyen házban. Még nem jártam a várost védő falakon túl. Sok éve erre az utazásra készültem, hogy felfedezzem a világot, és végre itt vagyok egy lépésnyire az ismeretlentől.

– Akkor válassz egyet, és bemegyünk – mutat körbe, engem pedig magával ragad a bőség zavara. Kicsi, egyszerű dél-texasi házak sorakoznak az utca mindkét oldalán. Mások, mint a mi házaink fent északon, az egykori New York helyén. Falaikat kúszó növények ostromolják, és az utcákat belepte a fiatalabb és idősebb fák hada. A lábam alatt a járdát végtelen hosszú repedések pókhálója szövi be, néhány helyen az aszfalt repedéseiből fű sarjad. Csak most érzem igazán a nap perzselő erejét. Izzadtan nézek körbe, délibábtól fényes az út vége, és a lábunk alatt a flaszter maradványait a nap izzó kátránnyá igyekszik hevíteni.

Minden ház egyformán vonzó és hívogató. Szeretnék mindbe benézni, felfedezni, és elképzelni, hogy milyen lehetett itt élni. Érdekel a múlt, az élet a nyüzsgő, milliárdnyi ember között, akik a végtelen tudatlanságuk miatt haltak meg a nulladik napon.

– Bemehetek? – nézek engedélyt kérően apura. Kétséges a válasz, kitartóan kellett nyaggatnom azért is, hogy ide elhozzon. Anyu és ő még a széltől is óvnak. Lehetetlen küldetésnek nézett ki, hogy rá tudjam erre venni, de végül sikerült, és most itt vagyok. Elégedetten nyugtázom az eddig elért sikereket, és büszkén sóhajtok fel, miközben várom apu ítéletét.

– Mehetsz – mondja mosolyt erőltetve.

A tekintete üres, semmitmondó, mint mindig. Én azonban testbeszéd nélkül is tudom, hogy nagyon unja ezt az egészet. Igazából fogalmam sincs, miért hozott el. Sosem engedélyezték a gyermekeknek, hogy elhagyják a várost. A felnőttek számára a fal jelenti a határt, és az adja a biztonságot. A falon kívül csak a veszély létezik. Portyázó vadállatok és emberek, akik az egykori civilizáció romjai közt élnek vad, barbár életet. Kérdés nélkül gyilkolnak, végeznek mindenkivel, és nem ismernek könyörületet. Legalábbis ez a szóbeszéd. Emiatt még csak a fal közelébe se mertünk menni.

– Köszönöm!

Egyszerre feszül meg izgatottan a testem és bénulok meg a lehetőségek Kánaánjától. Lassan fordulok körbe. A tekintetemmel végigpásztázom a házakat. Elsőre mind egyformának tűnik, ahogy elnyeli őket a természet, és a fák martalékává válnak. Végül a pillantásom a legnagyobb háznál áll meg. Kétszintes, a betört emeleti ablakában hátborzongatóan lengedezik egy függöny megmaradt foszlánya.

– Ezt választom! – mutatok rá.

– Remek! – mosolyog rám Samantha.

– Bemegyek velük – fordul Jackhez apu. – Hozasd ide a kompot. Messzebbre jöttünk, mint amit megbeszéltünk, nem akarok felesleges kockázatot visszafelé.

– Igen, uram! – válaszol határozottan Jack, majd jelez a drónkompnak, mi pedig elindulunk a ház felé. Jack és a többi katona kint maradnak őrködni.

– Váó! – szalad ki önkéntelen belőlem.

A korhadt faajtó nyikorog, ahogy Samantha meglöki. Először ő megy be, számára ez már rutinfeladat. Visszafogott lélegzettel és a torkomban dobogó szívvel lépek be utána. Odabent félhomály van. Egy tágas térbe érünk, talán egykor nappali lehetett. Széttört bútorok szanaszét heverve borítják be a padlót, melyből itt-ott feltörő kis cserjék küzdenek az életben maradásért. Lenyűgöz a látvány. Még sosem éreztem korábban ehhez foghatót: félek és izgatott vagyok.

Tovább megyünk, követem Samanthát.

– Tetszik? – kérdezi feleslegesen. Elég rám néznie, és tudhatja, hogy nagyon tetszik.

– Az nem kifejezés, hogy mennyire!

Egy romos, poros szekrényhez lépek. A felső részén épen maradt üvegezett ajtók óvják a polcokon lévő tárgyakat. Pár kis csésze, és egy foszlásnak indult kép, amin két szőke kislány látható a ház előtt állva. Egyforma, fodros, rózsaszín szoknyát viselnek, felül pedig fehér blúzt. Egy röpke pillanat, amely fennmaradt utánuk. Mélyen megérint, ha belegondolok, hogy milyen hirtelen lett vége mindennek. A tanórákon nem tanítanak sokat a világ pusztulásáról. Csak megemlítik néhány röpke mondat erejéig. A köztünk élők közül alig páran éltek csak Zérus előtt, a legtöbben már utána születtek, majd választották a halhatatlanságot.

Apura nézek a szemem sarkából, aki mindezt személyesen átélte, de nem hajlandó mesélni róla. Nem tudom, hogy előtte is ilyen kemény és határozott volt-e, vagy maga a világ pusztulása tette azzá? Csak azt tudom, hogy neki köszönhetőek a tudattestek, és ő váltotta valóra az emberek örök álmát, a halhatatlanságot.

– Már régóta csinálom ezt – kezd bele Samantha a mesélésbe. Megáll mellettem és a vitrint nézi. – Ennek ellenére mindig megérintenek ezek az emlékek. Házról házra járunk, átkutatunk mindent, és igyekszünk olyan tárgyakat megmenteni, amiket vétek lenne az enyészetnek hagyni.

– Szerintem, nagyon szép dolog, hogy megmentitek ezeket.

– Felesleges! – jegyzi meg apu. Haragos a tekintete, és ahogy rápillant a nőre, az elhallgat, és inkább magába fojtja a véleményét.

– Ebben sosem fogunk egyet érteni, Frank – mondja mégis egy idő után.

Nem ismerem túl jól Samanthát, párszor láttam eddig, de az leesett, hogy tart aputól. Persze aputól sokan tartanak. Azt suttogják róla, egy gombnyomással képes lenne végezni minden szintetikus testtel, és ezzel a bennük lévő tudatokkal is. Ez amolyan városi legenda. Nem tudom, lehet-e valóságalapja. Én hiszem, hogy nem lenne képes bárkinek is szándékosan ártani.

– Valóban nem. Feleslegesnek tartom a régészetet. Mindent tudunk a történelemről, és minden megvan a digitális könyvtárakban. Rekonstruáltuk a Zérus előtti egész világot a virtuális térben. Ott bárki kedvére felfedezheti a régmúlt civilizációit.

– Igen, de ott ilyen képek, tárgyak nincsenek – nézek fel rá. A tekintete elárulja, hogy nem tetszik neki a megjegyzésem, de elengedi a füle mellett.

– Menjünk tovább – mutat maga elé, én pedig szót fogadok és átmegyek a konyhába, amit szinte felismerhetetlenségig benőtt a növényzet. A kitört ablaküveg helyét sűrű pókháló szövi be látszólag gazdátlanul. Szerencsémre, mert irtózom a pókoktól.

– Nézzük meg az emeletet is – int a lépcső felé Samantha, de ekkor lövések zaja hasít a levegőbe. Ijedten rezdülök össze. Nincs idő pánikba esni, apu a földre szorít.

– Mi folyik kint? – üvölti.

– Ránk támadtak a vademberek – válaszol Jack feszült hangon. – Túlerőben vannak. Azonnal távoznunk kell! Fedezzük önöket, uram, menjenek a komphoz, addig feltartjuk őket.

– Indulunk! – néz rám. A szemében nem látok aggodalmat, segít felállni. – Nem kell félned, Jack és a többi katona megvéd minket, amíg a komphoz érünk.

– Rendben. – Még sosem reszkettem ennyire. A lábaim mintha nem akarnának elbírni, kifordulnak alólam. Nem akarok meghalni. Még nem.

– Melyik irányból támadnak, Jack?!

– A rét felől, uram! – Hallom a választ, de nem igazán fogom fel a szavak jelentését.

– Gyere, kicsim! – kiáltja túl a fegyverropogást apu. Szó szerint kitépi az ajtót a tokjából, majd félrehajítja. Most látni igazán, hogy mennyivel erősebb egy tudattest az emberinél. – Bújj mögém, és bármi történjék, maradj mögöttem!

Lopakodva hagyjuk magunk mögött a házat. A lövések zaja fülsiketítő, a golyók megállás nélkül záporoznak. Hallani a vademberek ordítását. Nem értem, mit mondanak. Nem lehet kivenni, túl nagy a zaj. A becsapódó lövedékek hatalmas darabokat hasítanak ki a körülöttünk lévő fákból, házakból, és az utcán heverő civilizáció maradványaiból. Jack csapata a romok mögé bújva igyekszik viszonozni az ellenséges tüzet. Nem látom a vadembereket. Nem látok ki apu mögül, és nem is merek kinézni. Lassan tudunk csak haladni, hogy mindig takarásban legyek. Látom ahogy a kompról visszapattannak a lövedékek. Ellenáll az ostromnak. Legalább öt méterre van tőlünk, ám ez a távolság most sokkal többnek tűnik. Nincs semmi, ami megóvna vagy eltakarhatna minket. Szabad prédák vagyunk. Nyílt célpontok, akik könnyen leszedhetőek.

– Elvesztettük Robot! – Hallom Jacket. – Danielt is likvidálták! – üvölti.

– Gyerünk! – Már csak egy kisebb fa van, ami pillanatnyi oltalmat biztosít nekünk, aztán elfogy a fedezék. – Maradj mögöttem! – szorítja meg apu a kezem.

Samantha előreszalad, a lövések elkerülik. Kinyitja a komp ajtaját, és épségben beszáll. Most mi jövünk. Apu robosztus testére nézek. Szorosan hozzátapadok.

Bízom benne, így el merek indulni. A lövedékek egymás után csapódnak be körülöttünk. Olyan, mintha csak ránk lőnének. Minden becsapódás lassított felvételként pörög le előttem. Csupán másodpercek, mégis végtelenül sok időnek tűnik.

– Gyerünk! Tovább! Gyerünk tovább! – Apu megállás nélkül ismétli. – Gyerünk tov... – Nem fejezi be. Megáll az út közepén. Éles, fájó robbanásokként érik a lövések, belerázkódik mindene. Szinte széttépik, miközben utolsó jelenlétével is engem véd, majd összerogyik, és élettelenül terül el.

– Emma! – Samantha kiugrik a gépből. Elém veti magát, és egy pillanat alatt a kompba ránt.

– Apu! – üvöltöm kétségbeesetten, de a komp felszáll, én pedig meredten, bénultan bámulom a testét.

Mind elestek. A vademberek kegyetlenül lemészárolták őket. Sam magához szorít.

– Nincs semmi baj, Emma! – szorítja a mellkasához a fejem, és végig nyugtató mozdulatokkal simogatja a fejem, miközben visszarepülünk New Yorkba. – Nincs semmi baj!

Némán bámulok ki a légkomp ablakán. Képtelen vagyok megszólalni. Csak az jár a fejemben, hogy ez az én hibám. Én vettem rá aput, hogy vigyen oda. Ha nem makacskodom ennyit, akkor ez nem történik meg.

A komp a házunk előtt száll le. A lábam még mindig remeg, miközben Samantha kisegít. Az ajtó elé sem érünk, de anyu már kilép rajta. Felém szalad, én pedig megállok. Eddig bírtam. Zokogni kezdek.

– Sajnálom! – hüppögőm, anyu pedig letörüli a könnyeimet.

– Nincs semmi baj, kicsim! – ölel magához, majd megfogja a kezem. – Menjünk be – néz rám, majd Samantha felé fordul, és megköszöni neki, hogy hazahozott.

– Emma! – Egy ismerős, ideges, komor hang tör utat magának a távolból. Felé kapom a fejem, és megkönnyebbülve bámulok rá.

– Apu! – szuszogom, majd hozzá rohanok, és magamhoz ölelem.

– Látod, kicsim, ezért szabad csak azoknak kimerészkedni, akiknek tudattestük van. Ha lelőnek vagy széttépik a testünk, nekünk akkor sem eshet bántódásunk.

– Mi a fene ütött beléd? – esik neki anyu üvöltve, és nem foglalkozik a kompban ücsörgőkkel. Dühösen ordít. – Mégis, hogy képzelted, hogy odaviszed? Tudod, hogy az a vörös zóna! A legveszélyesebb, feltérképezetlen hely!

– Rosszul mértem fel a helyzetet – reagál megadóan apu. Nagyon ritkán veszekedtek, ám kiabálni még sohasem hallottam őket. Persze most is csak anyu kiabál. Apu higgadtan hallgatja végig.

– Emma meg is halhatott volna!

– Tudom és sajnálom! – reagál visszafogottan apu. Tudja, hogy anyunak van igaza, és most ő hibázott.

– Menj be, Emma, és fürödj le! – fúj idegesen anyu.

Anélkül indulok el, hogy bármilyen választ kipréselnék magamból. Ők ott maradnak. Anyu már nem üvölt, de a keze megállás nélkül jár, amiből tudom, hogy még mindig aput oktatja. Hosszú lesz ez az este. Mindig apu a főnök, ő irányít itthon is, de most anyu átvette a stafétabotot.

Felkullogok a szobámba. Ledobom a ruháimat, és beállok a zuhany alá. A forró víz végigperzseli a testem. Hagyom, hogy minden porcikám felforrósítsa, én pedig lassan felengedek. A testem újból remeg, én pedig csendesen zokogom, miközben újból és újból belém hasít annak a tudata, hogy majdnem meghaltam.

Három

Nem tudom, mennyi időbe fog telni, amíg a tegnap történteket képes leszek feldolgozni. Anyuval este sokáig beszélgettünk. Valamivel könnyebb lett utána, de még mindig bennem van a halálközeli élmény okozta görcsös érzés. Nem akarok még meghalni, nem állok rá készen. Ez pedig az egyetlen pozitívum az egészben. Megmutatta, hogy milyen törékeny is az emberi testem, és miért is van szükségem a tudattestre. Eloszlatta az utolsó kétségeimet is.

Délelőtt átjött Chloe. A legjobb barátnőm nagy segítség volt abban, hogy végre fel tudjak engedni. Megbeszélhettem vele is az élményt. Azt mondta, ha meglesz a tudattestünk, akkor visszamehetünk bosszút állni. Ezen jót kacagtam. Az ő szájából, a törékeny testével egyszerűen képtelenség komolyan venni. Jó volt nevetni egy kicsit. De ahogy hazament, elmúlt a jókedvem, és most már határozottan nem érzem úgy, hogy képes vagyok nevetni.