Fordította

NESET ADRIENN

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephen King: Fairy Tale

Copyright © Stephen King, 2022

Illusztrációk Gabriel Rodriguez

Hungarian translation © Neset Adrienn, 2023

A fordító köszönetet mond Haraszti Ádám sportriporternek és kommentátornak a baseballal kapcsolatos szövegrészekben nyújtott segítségért.

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Gaborják Ádám

Kézirat-előkészítő Hack Orsolya

Korrektor Füredi Erzsébet

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 843 4 (epub)

ISBN 978 963 504 844 1 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

R. E. H., E. R. B., és persze H. P. L. emlékére

„És megsegít a lelkiismeret.”

Kék Tündér

ELSŐ FEJEZET

Az istenverte híd. A csoda. A vonítás.

1

Abban biztos vagyok, hogy el tudom mesélni ezt a történetet. És abban is biztos vagyok, hogy senki sem fogja elhinni. De nem számít. Elég, ha elmesélhetem. Viszont az a gond – és ezzel szerintem sok író küzd, nem csak az olyan kezdők, mint én –, hogy nem tudom, hol kezdjem el.

Először arra gondoltam, hogy a fészernél lesz a kiindulópont, mert igazából ott kezdődtek a kalandjaim, aztán rájöttem, hogy ahhoz előtte Mr. Bowditchról kell mesélnem, és arról, hogy hogyan barátkoztunk össze. Arra pedig sohasem került volna sor, ha nincs az apámmal történt csoda. Jó, egészen hétköznapi csoda volt ez, 1935 óta több ezer férfival és nővel megtörtént, de egy gyerek szemében mégiscsak csoda volt.

De azzal sem kezdhetem, mert szerintem az apámnak nem lett volna szüksége egy ilyen csodára, ha nincs az az istenverte híd. Tehát ott kell elkezdenem, azzal az istenverte Platánfa utcai híddal. És most, hogy visszagondolok ezekre a dolgokra, már tisztán látom azt a szálat, amely éveken át elvezetett Mr. Bowditchhoz és a düledező, ősrégi viktoriánus ház mögötti lelakatolt fészerhez.

Csakhogy a szálakat könnyű eltépni. Legyen akkor lánc, nem szál. Erős lánc. És én voltam a kölyök, akit láncra vertek vele.

2

A Kis-Rumple folyó Sentry’s Rest (a helyiek csak Sentryként emlegetik) északi részét szeli át, és egészen 1996-ig, születésem évéig, egy fából ácsolt híd állt rajta. Abban az évben történt, hogy a Közúti Gépjármű-közlekedési Hatóság ellenőrei megvizsgálták, és veszélyesnek nyilvánították. A mi városrészünkben élők ezt már 1982 óta tudták, mesélte apa. A hidat fél tonnára hitelesítették, de a városlakók megrakott kisteherautói többnyire elkerülték, inkább az autópályaszakaszt választották, amely egyszerre volt idegesítő és időrabló kerülő. Apa azt mesélte, hogy a deszkák rezegtek, rázkódtak és zörögtek egy kocsi alatt is. Veszélyes volt, ebben az ellenőröknek igazat adtunk, de micsoda irónia: ha a régi faszerkezetes hidat nem cserélték volna acélszerkezetesre, az anyám talán ma is élne.

A Kis-Rumple tényleg kicsi, az új híd felépítése nem tartott sokáig. A faszerkezetet lerombolták, az újat pedig 1997 áprilisában átadták a közlekedőknek.

– A polgármester átvágott egy szalagot, Coughlin atya megáldotta azt az istenverte dolgot, és ennyi – mesélte egy este apa. Akkor már meglehetősen részeg volt. – Számunkra nem volt akkora áldás, igaz, Charlie?

A híd a Frank Ellsworth híd nevet kapta egy helyi hős után, aki Vietnámban halt meg, de a helyiek csak a Platánfa utcai hídként emlegették. A Platánfa utca mindkét oldalát szép simára burkolták, ám a híd felszíne – mind a negyvenhárom méter – acélrács volt, ami búgott, amikor egy kocsi hajtott át rajta, és mennydörgött, amikor teherautók használták, amit meg is tehettek, mert a hidat immár három tonnára hitelesítették. Egy megrakott nyerges vontatóhoz kevés, de a kamionok amúgy sem a Platánfa utcán hajtottak át.

Az önkormányzatnál minden évben felmerült, hogy leburkolják a hidat, és legalább az egyik oldalon kijelölnek egy járdát, azonban minden évben másra kellett a pénzt felhasználni. Nem hiszem, hogy a járda megmentette volna anyát, de a burkolat talán igen. Ezt sohasem fogjuk megtudni, nem igaz?

Az az istenverte híd.

3

A Platánfa utcai domb hosszú emelkedőjének közepén laktunk, nagyjából fél kilométerre a hídtól. A másik oldalon volt egy Zip Martnak nevezett kis benzinkút. A boltjában szinte mindent árultak, a motorolajtól a tartós kenyéren át a piskótatekercsig, de a tulajdonos, Mr. Eliades (akit a környéken Mr. Zippyként emlegettek) csirkét is sütött. Az a csirke pont olyan volt, mint amilyennek a kirakatban hirdette: A LEGESLEGJOBB. Még mindig emlékszem, milyen finom volt, bár anya halála után egy falatot sem ettem belőle. Öklendezni kezdtem volna, ha mégis megpróbálom.

2003 novemberének egy szombati napján – miközben az önkormányzat még mindig a hídburkolatról vitatkozott, és úgy döntöttek, várhat még egy évet – anya közölte, hogy lesétál Mr. Zippyhez, és vesz sült csirkét vacsorára. Apa és én az amerikai foci egyetemi bajnokságát néztük.

– Menj kocsival! – mondta apa. – Esni fog.

– Kell egy kis mozgás – felelte anya. – Felveszem a piroskás esőkabátomat.

Az volt rajta, amikor utoljára láttam. A kapucnit nem húzta fel, mert még nem esett, így a hajfürtjei a vállára hullottak. Hétéves voltam, és azt gondoltam, hogy az anyámnak van a legszebb vörös haja a világon. Látta, hogy az ablakból figyelem, és integetni kezdett. Visszaintegettem, aztán újra a képernyőre tapadtam, ahol az LSU támadott éppen. Bárcsak több ideig néztem volna anyát, de nem hibáztatom magam. Az ember sohasem tudhatja, hová helyezi el az élet a csapdáit, nem igaz?

Nem az én hibám volt, és nem is apáé, bár tudom, hogy vádolta magát; azt gondolta, bárcsak felemeltem volna a lusta a seggemet, hogy elvigyem abba az istenverte boltba! Valószínűleg az a vízvezeték-szerelő sem tehetett róla, aki a teherautót vezette. A zsaruk azt mondták, hogy józan volt, ő pedig megesküdött rá, hogy betartotta a környékünkre kiszabott negyven kilométer per órás sebességkorlátozást. Apa azt mondta, hogy még ha igaz is, a pasasnak valószínűleg elterelte valami a figyelmét, talán csak pár másodpercre. Ebben igaza lehetett. Kárszakértő volt egy biztosítónál, és egyszer azt mesélte nekem, hogy egyetlen balesetről hallott, amelyben senki sem volt hibás: egy férfi Arizonában úgy halt meg, hogy fejen találta egy meteor.

– Valaki mindig hibás – mondta apa. – De ez nem azonos a hibáztatással.

– Te hibáztatod azt a férfit, aki anyát elütötte? – kérdeztem.

Elgondolkodott. A szájához emelte a poharat, és belekortyolt. Hat vagy nyolc hónap telhetett el anya halála óta, mire nagyjából lemondott a sörről. Akkor már csak Gilbey’s gint ivott.

– Igyekszem nem hibáztatni. Egészen jól megy, kivéve amikor hajnali kettőkör arra riadok fel, hogy nincs mellettem senki az ágyban. Akkor hibáztatom.

4

Anya lesétált a dombon. A járda végén volt egy tábla. Anya elment mellette és átkelt a hídon. Akkor már sötétedett, és szitálni kezdett az eső. Bement a boltba, ahol Irina Eliades (akit természetesen Mrs. Zippyként emlegettünk) közölte vele, hogy három, legfeljebb öt perc múlva lesz kész a friss sütés. Valahol a Fenyőfa utcában, nem messze tőlünk, a vízvezeték-szerelő végzett az aznapi munkával, és a szerszámosládáját visszapakolta a kisteherautóba.

A csirke elkészült: forró volt, ropogós és aranyszínű. Mrs. Zippy készített egy nyolcas csomagot, és adott anyának egy szárnyat ajándékba, hogy azt eszegesse hazafelé az úton. Anya megköszönte, fizetett, és megállt nézelődni a magazinoknál. Ha nem így tett volna, talán időben átér a hídon… ki tudja? A vízvezeték-szerelő teherautója ráfordult a Platánfa utcára, és elindult lefelé a másfél kilométeres lejtőn, miközben anya a People legújabb számát lapozgatta.

Visszatette a magazint a helyére, és hátraszólt Mrs. Zippynek:

– Jó éjszakát!

Lehet, hogy felkiáltott, amikor tudatosult benne, hogy a teherautó elüti, és isten tudja, mi járhatott a fejében akkor, de ezt a két szót mondta ki utoljára. Kiment az üzletből. Az eső akkor már hideg cseppekben, folyamatosan esett, ezüstös vonalkákat rajzolt a Zip Marthoz közeli hídfőnél álló egyetlen utcai lámpa fényébe.

Anya a csirkét majszolva lépett fel az acél hídpályára. Fényszórók világították meg, hosszú árnyékot húztak mögé. A vízvezeték-szerelő a másik oldalon elhagyta a táblát, amelyikre az volt írva, hogy A HÍD FELSZÍNE HAMARABB FAGY LE, MINT AZ ÚT! VEZESSENEK ÓVATOSAN! Belenézett a visszapillantó tükörbe? Vagy az üzeneteket leste a telefonján? Mindkét felvetést tagadta, de amikor arra gondolok, ami anyával azon az éjszakán történt, mindig apa jut eszembe, aki azt mondta, hogy egyetlen olyan balesetről hallott eddig, amelyben senki sem hibás: amikor egy pasast fejbevágott egy meteor.

Hely akadt bőven, az acélszerkezet szélesebb volt, mint a fahíd. A gond a rácsokkal volt. A férfi látta anyámat a híd felénél, és rátaposott a fékre; nem azért, mert gyorsan ment (legalábbis ezt mondta), hanem ösztönösen. A pálya azonban már lefagyott. A kisteherautó megcsúszott, kifordult, és oldalra csusszant. Anya a korláthoz préselődött, és kiesett a kezéből a csirkeszárny. A kisteherautó továbbcsúszott és nekiütközött, anya meg úgy pörgött a korlát mentén, mint egy búgócsiga. Nem akarok azokra a testrészekre gondolni, amik leszakadtak róla a halálos forgásban, de néha nem tudom megállni. Annyit tudok, hogy a kisteherautó orra egy hídpillérnek lökte a Zip Mart oldalán. Anya egy része a Kis-Rumple-ban kötött ki. A nagyobbik rész a hídon maradt.

Egy közös képünket a pénztárcámban hordom. Talán hároméves lehettem, amikor készült. A csípőjén ülök. Az egyik kezemmel a hajába túrok. Gyönyörű haja volt.

5

Abban az évben jó szar volt a karácsony. Akár el is hihetitek.

Emlékszem a temetés utáni torra. Nálunk volt. Apa ott volt, üdvözölte az embereket, fogadta a részvétnyilvánításokat, aztán eltűnt. Megkérdeztem a testvérét, Bob bácsikámat, hogy hol van.

– Le kellett dőlnie – mondta Bob bácsi. – Nagyon kimerült, Charlie. Miért nem mész ki játszani egy kicsit?

Bár kivételesen semmi kedvem nem volt játszani, kimentem. Néhány felnőtt odakint cigizett, és hallottam, hogy az egyik azt mondja, hogy szegény pára, hulla részeg. Hiába gyászoltam anyát olyan nagyon, tudtam, kiről beszélnek.

Úgy emlékszem, hogy anya halála előtt apa „rendszeresen ivott”. Én még kicsi voltam, másodikos, szóval nem csodálkozom, ha gyököt vontok abból, amit mondok, de én biztos vagyok benne. Soha nem hallottam kásásan beszélni, nem botladozott, nem járt kocsmázni, nem emelt kezet sem rám, sem anyára. Jött haza, aktatáskával a kézben, anya meg adott neki egy italt, többnyire Martinit. Ő is ivott egyet. Este tévénézés közben apa lehajtott még két sört. Ennyi volt az egész.

Minden megváltozott az istenverte híd után. Apa berúgott a toron (hullarészeg volt), berúgott karácsonykor, és berúgott szilvesztereste is (később megtudtam, hogy a hozzá hasonló emberek Amatőrök Éjszakájának hívják). Az anya halála utáni hetekben és hónapokban állandóan részeg volt. Többnyire otthon. Még mindig nem járt kocsmázni („Túl sok ott a hozzám hasonló seggfej!”, mondta egyszer), és még mindig nem emelt rám kezet, de az alkohol már eluralkodott felette. Most már tudom, akkoriban csak elfogadtam. A gyerekek már csak ilyenek. Meg a kutyák.

Először csak hetente kétszer csináltam én magamnak reggelit, aztán négy alkalommal, aztán szinte mindig. Alpha-Bits vagy Apple Jacks kukoricapelyhet ettem a konyhában, ő meg a hálószobában horkolt, hangosan, mint egy motorcsónak. Néha munka előtt elfelejtett megborotválkozni. Vacsora (egyre többször rendeltük) után eldugtam a slusszkulcsot. Ha elfogy a piája, menjen le a Zippybe és vegyen magának. Néha tartottam attól, hogy elüti valami azon az istenverte hídon, de nem aggódtam magam agyon. Biztos voltam benne (legalábbis elég biztos), hogy mindkét szülőmet nem nyiffanthatják ki ugyanazon a helyen. Apa egy biztosítónál dolgozott, ismertem a statisztikai számításokat: mind az esélyeket latolgatták.

Apa értette a dolgát, és három éven keresztül a pia ellenére is jól ellavírozott. Kapott figyelmeztetést a munkahelyén? Nem tudom, de valószínűnek tartom. Lekapcsolták a rendőrök szabálytalankodásért, miután már délután elkezdett inni? Ha igen, talán megúszta egy megrovással. Nem talán, hanem valószínűleg, mert minden zsarut ismert a városban. A munkaköréhez tartozott, hogy együtt dolgozzon velük.

Abban a három évben az életünknek megvolt a maga ritmusa. Lehet, hogy nem jó ritmus, nem olyan, amire szívesen táncol az ember, de a miheztartáshoz megfelelt. Három körül hazajöttem az iskolából. Az apám öt körül mutatkozott, és a leheletéből ítélve akkor már túl volt néhány italon (esténként nem járt kocsmázni, de később megtudtam, hogy hazafelé jövet törzsvendég volt Duffy Kisvendéglőjében). Hozott pizzát, tacót vagy a Joy Funból kínait. Néha elfeledkezett az ételről, és rendeltünk… vagyis rendeltem. A kemény ivászat vacsora után kezdődött. Többnyire gint ivott. Ha az elfogyott, akkor mást. Néha elaludt a tévé előtt. Máskor bebotorkált a hálószobába; a cipőjét és a gyűrött zakót nekem kellett elrakni. Előfordult, hogy amikor éjjel felriadtam, hallottam, hogy sír. Elég szörnyű dolog ilyet hallani az éjszaka közepén.

Az összeomlás 2006-ban történt. Nyári szünet volt. Délelőtt tízkor volt egy meccsünk az ifjúsági ligában – ütöttem két hazafutást és volt egy remek elkapásom. Valamivel dél után értem haza, és apát otthon találtam; a tévé előtt ült, egy régi filmet nézett, amelyben egy vár lépcsőjén párbajoztak a főszereplők. Apa alsógatyában volt, és egy fehér italt kortyolgatott, aminek olyan szaga volt, mint a tiszta ginnek. Megkérdeztem tőle, mit keres itthon.

A párbajt bámulta, és a beszéde is alig folyt össze, amikor megszólalt:

– Úgy fest, hogy elveszítettem a munkámat, Charlie. Vagy ha idézhetem Bobcat Goldthwaitet, tudom, hol van, csak valaki más csinálja. Vagyis fogja.

Azt hittem, nem tudok erre mit mondani, de a szavak kicsúsztak a számon:

– Azért, mert iszol.

– Abba fogom hagyni – felelte.

A poharára mutattam. Aztán bementem a szobámba, becsuktam az ajtót, és sírni kezdtem.

Bekopogott.

– Bejöhetek?

Nem feleltem. Nem akartam, hogy meghallja a hüppögésemet.

– Jaj már, Charlie! A mosogatóba öntöttem az egészet!

Mintha nem tudtam volna, hogy az üveg ott van a pulton. Egy másik meg a bárszekrényben. Másik kettő. Vagy három.

– Na, Charlie, ehhez mit szólsz? – Sóls. Utáltam ezt a kásás hangot.

– Baszd meg, apa!

Soha életemben nem mondtam neki ilyesmit, és azt kívántam, bár bejönne a szobába és megpofozna. Vagy megölelne. Csak csináljon valamit, mindegy, hogy mit. Ehelyett visszacsoszogott a konyhába, ahol várta a ginesüveg.

Már a kanapén aludt, amikor előbújtam a szobámból. A tévét még nem kapcsolta ki, csak lenémította. Egy másik fekete-fehér film ment éppen, ebben régi kocsik versenyeztek, szemmel láthatóan díszletek között. Apa mindig a Turner Classic Moviest nézte, amikor piált, kivéve, amikor én is otthon voltam, és valami mást akartam nézni. Az üveg a dohányzóasztalon volt, nagyjából üresen. A maradékot kiöntöttem a csapba. Kinyitottam a bárszekrényt, és arra gondoltam, hogy mindent kiöntök, de amikor megláttam a gint, a whiskey-t, a kisüveges vodkákat és a kávés brandyt, hirtelen nagyon kimerültnek éreztem magam. El se hiszed, hogy egy tízéves ennyire fáradt lehet, de az voltam.

Beraktam egy mirelit vacsorát a mikróba – „Nagymama zöldséges rizses csirkéje” volt az, a kedvencünk –, és felráztam apát, amíg az étel melegedett. Apa felült, körülnézett, mint akinek fogalma sincsen, hol van, aztán szörnyű, öklendező hangokat adott ki magából, még életemben nem hallottam ilyet. Kezét a szájára szorítva a mosdó felé botorkált, hallottam, hogy okádik. Mintha nem is akarná abbahagyni soha… aztán csak vége lett. A mikró pittyegett. Kivettem a rizses csirkét az edényfogó kesztyűvel – az egyikre az volt írva, hogy JÓ FŐZÉST!, a másikra meg az, hogy JÓ ÉTVÁGYAT! –, amit ha az ember egyszer elfelejt felvenni, és valami forrót szed ki a mikróból, akkor soha többé nem fogja elfelejteni felvenni. Kilapátoltam a kaját két tányérra, és a nappaliba mentem, ahol apa a kanapén ült lehajtott fejjel, két kezét a tarkójára fűzve.

– Tudsz enni?

Felemelte a fejét.

– Talán. Ha hozol aszpirint is.

A fürdőszoba gintől és valami mástól bűzlött, talán babos mártogatós lehetett, de apa legalább eltalálta a kagylót, és le is húzta maga után. Körbefújtam egy kis légfrissítőt, aztán odavittem neki az aszpirinesüveget és egy pohár vizet. Bevett három tablettát, és a poharat a ginesüveg helyére tette. Felemelte a fejét, és olyan pillantást vetett rám, amilyet sohasem láttam, még anya halála után sem. Nem örülök, hogy ezt kell mondanom, de azért elmondom: abban a pillanatban az jutott eszembe, hogy úgy néz rám, mint egy kutya, amelyik a padlóra szart.

– Eszek, ha megölelsz.

Átkaroltam, és bocsánatot kértem tőle azért, amit mondtam.

– Semmi gond. Valószínűleg megérdemeltem.

Kimentünk a konyhába, és annyi rizses csirkét ettünk, amennyit bírtunk, ami nem volt valami sok. Miközben apa a mosogatóba seperte a maradékot, azt mondta, hogy abbahagyja az ivást, és azon a hétvégén abba is hagyta. Azt is mondta, hogy hétfőn elkezd munkát keresni, de azt már nem tette meg. Otthon maradt, régi filmeket nézett a TCM-en, és mire hazaértem a baseballedzésről és a déli úszásból a Y-ban, már mattrészeg volt.

Látta, hogy nézem, és csak a fejét csóválta.

– Holnap. Holnap. Megígérem.

– Szart sem ér a szavad – mondtam, és a szobámba mentem.

6

Gyerekkorom legrosszabb nyara volt. Rosszabb, mint anyukád halála után?, kérdezhetnéd, és akkor is azt mondanám, hogy igen, mert nekem már csak ez az egy szülőm maradt, és mert minden úgy történt, mintha lassított felvétel lett volna.

Apa tett némi erőfeszítést, hogy állást találjon egy biztosítónál, de semmire sem ment vele, bár a siker érdekében megborotválkozott, megfürdött, és szépen fel is öltözött. A híre megelőzte, gondolom.

Jöttek a számlák sorban, és bontatlanul álltak halomban az előszobában. Ő legalábbis nem bontotta fel őket. Én nyitottam ki a borítékokat, amikor a kupac túl nagy lett. Letettem őket apa elé, ő meg csekkeket írt. Nem tudtam, mikor fognak azzal visszajönni, hogy FEDEZETHIÁNYOS csekk, és nem is akartam tudni. Olyan érzés volt, mint amikor áll az ember a hídon, és egy elszabadult teherautó csúszni kezd felé. Azon tűnődsz, vajon mi lesz az utolsó gondolatod, mielőtt halálra zúz.

Kapott egy részmunkaidős állást az egyik autómosóban az autópálya mellett. Egy hétig tartott, aztán vagy felmondott, vagy kirúgták. Nem mondta meg, hogy mi történt, én meg nem kérdeztem.

Bekerültem az ifjúsági liga All Star csapatába, de kiütöttek minket egy kettős kieséses verseny első két meccsén. A rendes versenyidőszakban ütöttem tizenhat hazafutást, én voltam a piacon a legjobb ütőjátékos, viszont azon a két meccsen hétszer is kiejtettek, egyszer egy földre került labda miatt, egyszer meg egy olyan magas dobást kaptam, hogy lift kellett volna ahhoz, hogy hozzáérjek. Az edző meg is kérdezte, mi bajom van, mire azt mondtam, hogy az égvilágon semmi, csak hagyjon békén. Több szarságot is csináltam, volt, hogy egy barátommal, volt, hogy egyedül.

És nem aludtam jól. Nem voltak rémálmaim, mint anya halála után, csak éppen nem tudtam elaludni, néha éjfélig, hajnal egyig sem. Megfordítottam az ébresztőórát, hogy ne is lássam a számokat.

Nem utáltam én apát (bár abban biztos vagyok, hogy az a pillanat is eljött volna), de megvetettem. Gyenge, olyan gyenge, gondoltam az ágyban fekve, miközben a hortyogását hallgattam. Persze az is eszembe jutott, mi lesz így velünk. Az autót kifizette, ami jó hír volt, ám a házat még nem, és a fizetendő részlet összege számomra ijesztő volt. Mennyi időnk van még, mielőtt képtelen lesz befizetni a havi törlesztést? Biztosan eljön az a nap is, mert a jelzálogkölcsönt még kilenc évig kell fizetni, és kizárt, hogy annyi ideig kitartson a pénzünk.

Hajléktalan, gondoltam. A bank elveszi a házat, mint az Érik a gyümölcs-ben, és hajléktalanok leszünk.

Láttam hajléktalanokat a belvárosban, elég sokat, és amikor nem tudtam aludni, rájuk gondoltam. Sokszor eszemben voltak azok a városi csavargók. Ócska ruhát viseltek, amely vagy lógott csontsovány testükön, vagy megfeszült, ha termetesebbek voltak. Ragasztószalaggal megjavított sportcipők. Csálé szemüvegek. Hosszú haj. Űzött tekintet. Alkoholbűzös lehelet. Arra gondoltam, hogy majd a kocsiban alszunk a régi pályaudvaron, vagy a Walmart parkolójában a városi terepjárók között. Elképzeltem, hogy apa egy bevásárlókocsiban tolja az összes megmaradt holminkat. A kosárba mindig beleképzeltem az ébresztőórát is. Nem tudom, mi ijesztett meg benne annyira, de féltem tőle.

Nemsokára megint iskola, akár hajléktalan vagyok, akár nem. A csapattársaim között lesznek olyanok, akik Kiejtett Charlie-nak hívnak majd. Ami jóval elviselhetőbb, mint a Piás fia Charlie, ami szintén bekerülhet egyszer a köztudatba. Az utcában élők tudták, hogy George Reade már nem dolgozik, és szinte biztos, hogy azt is tudták, miért nem. Magamat sem akartam becsapni azzal, hogy nem így van.

Sohasem voltunk templomba járós család, még csak vallásosak sem a szó hagyományos értelmében. Egyszer megkérdeztem anyától, hogy miért nem járunk templomba, azért, mert nem hisz Istenben? Azt felelte, hogy hisz Istenben, de neki nem kell lelkész (se pap, se rabbi), aki megmondja, hogyan higgyen benne. Neki elég az is, ha kinyitja a szemét és körülnéz. Apa azt mesélte, hogy őt baptistának nevelték, de abbahagyta a templomba járást, amikor azt látta, hogy az egyházat jobban érdekli a politika, mint a hegyi beszéd.

Nagyjából egy héttel az iskolakezdés előtt, egy éjjel az jutott eszembe, hogy imádkozni fogok. A késztetés olyan erős volt, hogy szinte kényszernek éreztem. Letérdeltem az ágy mellé, összefűztem a kezem, szorosan lehunytam a szemem, és imádkoztam, hogy apa hagyja abba az ivást.

– Ha megteszed ezt értem, akárki is vagy, én is teszek érted valamit – mondtam. – Az életemre esküszöm, hogy megtartom a szavam. Csak tudasd velem, mit kívánsz, és megteszem. Esküszöm!

Aztán visszabújtam az ágyba, és végre egészen reggelig aludtam.

7

Apa az Overland Állami Biztosítótársaságnak dolgozott, mielőtt kirúgták. Jó nagy cég. Biztosan láttad már a reklámjukat a két beszélő tevével, Billel és Jillel. Nagyon vicces. Apa mindig azt mondta: „Minden biztosítótársaság poénos reklámokat gyártat a nézettségért, ám amikor a károsult benyújtja a kárigényt, elhal a nevetés. Itt jövök a képbe én. Kárbecslő vagyok, ami azt jelenti – bár hangosan senki sem mondja ki –, hogy a szerződésben foglalt összeget le kell tornáznom. Néha megteszem, de elárulok neked egy titkot: először mindig a károsult oldalán állok. Hacsak nem ad okot arra, hogy ne tegyem.

Az Overland középnyugati székhelye Chicago külvárosában van, apa Biztosító-völgynek hívta azt a környéket. Amikor még ingázott, kocsival negyvenöt perc alatt ért be Sentryből, ha sűrű volt a forgalom, egy óra alatt tette meg az utat. Legalább száz kárszakértő dolgozott abban az irodában, és 2008 szeptemberében az egyik ügynök, aki a munkatársa volt, eljött meglátogatni apát. Lindsey Franklin volt a neve. Apa Lindynek hívta. Késő délután érkezett, én a konyhaasztal mellett írtam a házi feladatot.

Az a nap emlékezetesen szarul kezdődött. A házban még mindig érződött a füstszag, hiába fújtam be légfrissítővel. Apa omlettet sütött reggelire. Isten tudja, miért kelt fel reggel hatkor, és miért gondolta azt, hogy nekem muszáj omlettet ennem, de közben kibotorkált a mosdóba, vagy a tévét kapcsolta be, és totálisan elfelejtette, mi van a tűzhelyen. Még mindig részeg lehetett az előző éjszakai töltekezés után. A füstjelző sivítására ébredtem fel, még alsónadrágban berontottam a konyhába, és megláttam a füstfelhőt. A serpenyőben mintha egy kormos farönk lett volna.

Belekapartam a konyhamalacba, és kukoricapelyhet ettem. Apán még ott volt a kötény, elég ostobán festett benne. Azt mondta, sajnálja, én meg visszamorogtam neki valamit, csak fogja már be a száját. Azokból a hetekből, hónapokból arra emlékszem, hogy állandóan bocsánatot akart kérni, amitől én agyfaszt kaptam.

De emlékezetesen jó nap is volt, az egyik legjobb, pont azért, ami délután történt. Már valószínűleg kitaláltátok, mi történt, azonban mégis elmesélem, mert apát mindig szerettem, akkor is, amikor éppen nem bírtam a fejét, és a történetnek ez a része mindig felvidít.

Lindy Franklin az Overlandnél dolgozott. Ő maga is gyógyulófélben levő alkoholista volt. Kárigényekkel foglalkozott, de nem állt igazán közel apához, valószínűleg azért nem, mert nem járt munka után Duffy Kisvendéglőjébe a többiekkel. De tudta, miért veszítette el apa az állását, és úgy döntött, tesz valamit érte. Legalábbis megpróbálja. Később megtudtam, ezt a dolgot úgy hívják, hogy „Tizenkét lépés”-látogatás. Volt néhány találkozója kárigénylőkkel a városunkban, és hirtelen elhatározta, hogy beugrik hozzánk is. Később elmesélte, hogy majdnem meggondolta magát, mert nem volt vele segítő (a gyógyulófélben levő alkoholisták mindig egy partnerrel indulnak el a „Tizenkét lépés”-látogatásokra, kábé, mint a mormonok), de aztán azt mondta magának, hogy csak azért is eljön, és kikereste a címünket a telefonján. Bele sem merek gondolni, mi történt volna, ha úgy dönt, nem jön el. Az hétszentség, hogy nem jutottam volna el Mr. Bowditch fészerébe.

Mr. Franklin öltönyt és nyakkendőt viselt. A haját gondosan lenyíratta. Apa – borotválatlanul, kilógó ingben, mezítláb – bemutatott minket egymásnak. Mr. Franklin kezet rázott velem, mondta, hogy örvend a szerencsének, aztán megkérdezte, kimennék-e egy kicsit, mert szeretne apával négyszemközt beszélni. Én elég szívesen kimentem, mert az ablakok még nyitva voltak a reggeli baleset miatt, így sok mindent hallottam abból, amit Mr. Franklin mondott. Két dologra különösen emlékszem. Apa azt állította, hogy azért iszik, mert Janey még mindig úgy hiányzik neki. Erre Mr. Franklin azt felelte: „Ha piálással vissza lehetne őt hozni, egy szót sem szólnék. De nem lehet. És szerinted mit érezne, ha látná, hogy te meg a kisfiad hogyan éltek?”

A másik dolog, amit kérdezett, az volt, hogy „Nem unod még, hogy állandóan magad alatt vagy?” Apa ekkor sírni kezdett. Általában utáltam, amikor sírt (gyenge, gyenge), de akkor azt gondoltam, hogy talán ez a sírás másmilyen.

8

Tudhatjátok, mi következett ebből, és talán a történet többi részét is ismeritek. Ha ti is gyógyulófélben vagytok, vagy ismertek valakit, aki függőségből gyógyul, akkor biztosan. Lindy Franklin elvitte apát egy Anonim Alkoholisták gyűlésre még aznap este. Amikor hazaértek, Mr. Franklin felhívta a feleségét, és közölte vele, hogy egy barátjánál tölti az éjszakát. A kihúzható heverőn aludt, és másnap reggel hétkor elvitte apát egy újabb gyűlésre, amit Józan Napfelkeltének hívnak. Apa rendszeres látogatója lett ezeknek a reggeli gyűléseknek, az egyéves évfordulóján ott kapta meg az AA érmet is. Aznap lógtam a suliból, hogy én adhassam át neki, és ott én voltam az, aki hüppögött egy kicsit. Senki sem bánta, azokon a gyűléseken úgyis mindig megy egy kis sírás-rívás. Utána apa megölelt, és Lindy is. Akkor már a keresztnevén szólítottam, olyan sok időt töltött velünk. Ő lett apa szponzora a programban.

Ez volt a csoda. Most már elég sokat tudok az AA-ról, és tudom, hogy a világon bárhol megtörténhet, de számomra akkor is csoda volt. Apa egy évnél valamivel több idő után kapta meg az évfordulós érmet Lindy „Tizenkét lépés”-látogatása után, mert néha visszaesett, ám mindig felvállalta a dolgot, és az AA-tagok azt mondták neki, amit mindig is mondanak, hogy csak járjon vissza közéjük, amit apa meg is tett, és az utolsó visszaesése 2009-ben volt, halloween előtt, mert megivott egy doboz sört abból a hatból, amit a csapba akart önteni. Amikor Lindy beszédet mondott apa egyéves évfordulóján, arról beszélt, hogy sok emberhez eljuttatják a programot, de nem mindenkihez jut el a program. Azt mondta, hogy apa a szerencsések egyike. Lehet, hogy ez volt az igazság, és lehet, hogy az imám sem volt több véletlen egybeesésnél, bár én inkább abban hittem, hogy nem az volt. Az AA-ban abban hiszel, amiben csak akarsz. Benne van a gyógyulófélben levő alkoholisták Nagykönyvében.

Nekem pedig be kellett tartanom az adott szavamat.

9

Én csak apa évfordulós gyűléseire mentem el, de mint mondtam, Lindy elég sok időt töltött velünk, így az AA-tagok egy csomó mondását volt szerencsém megismerni. Nagyon tetszett a kutyából nem lesz szalonna, és az Isten nem termel szemetet, leginkább viszont az maradt meg bennem – a mai napig –, amit Lindy akkor mondott apának, amikor apa egy este a kifizetetlen számlákról beszélt, és arról, hogy attól tart, el fogja veszíteni a házat. Lindy azt közölte, hogy apa kijózanodása egy csoda. Aztán hozzátette: „De a csoda nem varázslat.”

Hat hónappal a kijózanodása után apa újra jelentkezett az Overlandhez, ahol Lindy Franklin és mások – többek között a régi főnöke, aki annak idején kidobta – támogatásával vissza is kapta az állását, de próbaidőre került, és ezt jól tudta. Kétszer olyan keményen dolgozott. Aztán 2011 őszén (már két éve józanul) volt egy olyan hosszú beszélgetése Lindyvel, hogy utóbbi megint a kihúzható heverőn aludt. Apa azt mondta, hogy önállósodni szeretne, de Lindy áldása nélkül nem teszi meg. Miután Lindy megbizonyosodott arról, hogy apa akkor sem kezd el újra inni, ha az új cég kudarcot vall – már amennyire megbizonyosodhatott erről, a gyógyulás nem éppen atomfizika –, rámondta az áment.

Apa leültetett, és elmagyarázta, mit fog ez jelenteni: biztonsági háló nélkül fog dolgozni.

– Mit gondolsz?

– Azt gondolom, hogy ideje búcsút inteni a beszélő tevéknek – feleltem, mire nevetni kezdett. Aztán hozzátettem a magamét: – De ha újra inni kezdesz, el fogod cseszni az egészet.

Két héttel később benyújtotta a felmondását az Overlandnél, és 2012 februárjában kiakasztotta a táblát egy kis irodára a Fő utcán: George Reade nyomozó és független kárszakértő.

Nem sok időt töltött abban az egérlyukban, szinte egész nap a várost járta. Zsarukkal, óvadékügynökökkel dumált („Nyomravezetésre pont jók”, mondta), de a legtöbbször jogászokkal tárgyalt. Sokan ismerték az Overlandtől, és tudták, hogy egyenes ember. Adtak neki megbízásokat, többnyire a nehezebb melókat, amikor a nagy biztosítótársaságok vagy drasztikusan le akarták csökkenteni a kifizetés összegét, vagy egyáltalán nem ismerték el a kárt. Sokat, rengeteget dolgozott. Esténként sokszor arra értem haza, hogy üres a ház, így én csináltam meg magamnak a vacsorát. De nem bántam. Eleinte mindig azért öleltem meg apát, amikor hazaérkezett, hogy lopva megszagolhassam a leheletét, érződik-e rajta a Gilbey’s gin felejthetetlen illata. Egy idő után ebből már csak az ölelés maradt. Ő pedig ritkán hiányzott a Józan Napfelkelte gyűlésekről.

Lindy vasárnaponként néha beugrott ebédelni, ilyenkor hozott kaját, és együtt néztük a Bears meccseit a tévében, vagy a White Soxot, miután elkezdődött a baseballidény. Egy közös délutánon apa megjegyezte, hogy az üzlet hónapról hónapra jobban megy.

– Jóval gyorsabban menne, ha gyakrabban állnék az igénylők oldalára minden pitiáner ügyben, de a legtöbb messziről bűzlik.

– Nem mondod – felelte Lindy. – Rövid távon nyereséget hoznak, de a végén te járnál rosszul.

Mielőtt megkezdtem a harmadik évemet a Hillview középiskolában, apa azt mondta, hogy vár ránk egy komoly beszélgetés. Felkészültem arra, hogy a kiskorúak alkoholfogyasztásáról fog prédikálni, vagy el akar beszélgetni azokról a szarságokról, amiket Bertie Bird haverommal az iszákos évei alatt (és egy kicsit utána is) elkövettünk, azonban nem erről volt szó. Azt mondta, hogy ha be akarok kerülni egy jó egyetemre, jól kell teljesítenem. Nagyon jól.

– Az üzlet jól alakul. Először félelmetes volt, és egyszer az öcsémtől is kölcsön kellett kérnem, de azt már majdnem visszafizettem, és szerintem nemsokára szilárd alapokon fogok állni. Sokszor csörög a telefonom. Ami viszont az egyetemet illeti… – A fejét csóválta. – Nem hiszem, hogy sokat tudok segíteni, legalábbis az elején. Már az is marha nagy mázli, hogy egyáltalán fizetőképesek vagyunk. Persze, miattam vagyunk ebben a helyzetben. Mindent megteszek, hogy változtassak rajta…

– Tudom.

– …de neked is segítened kell magadon. Keményen dolgozni. Jó eredményt elérni a felvételi vizsgán.

Azt terveztem, hogy decemberben levizsgázom, de nem árultam el neki. Apa mondta a magáét.

– Diákhitelre is gondolnod kell, bár csak végső megoldásként, azok a hitelek sokáig kísértik az embert. Inkább egy ösztöndíj. Sportolj, azzal is lehet ösztöndíjat szerezni, de inkább a jegyek számítanak. A jó jegyek. Nem kell, hogy osztályelső legyél, az első tízben viszont ott szeretnélek látni.

– Igenis, atyám – mondtam, mire játékosan meglegyintett.

10

Keményen dolgoztam és jó jegyeket szereztem. Ősszel fociztam, tavasszal baseballoztam. Tizedikben mind a két sportágban bekerültem a válogatottba. Harkness edző azt akarta, hogy kosarazzak is, de nemet mondtam rá. Megmondtam neki, hogy egy évben szükségem van három hónapra, amikor mást csinálok. Az edző úgy hagyott ott, hogy közben a fejét csóválta, és az ifjúságot szidta, milyen nyomorúságos állapotba kerültek ebben az elkorcsosult korban.

Elmentem néhány bálba. Megcsókoltam pár lányt. Jó barátokat szereztem, a legtöbb sportoló volt, de nem mind. Felfedeztem néhány metálbandát, azokat üvöltettem. Apa nem tiltakozott, bár karácsonykor vezeték nélküli fülhallgató volt a fa alatt. Borzalmas dolgok vártak rám a jövőben – majd azokról is mesélek –, de egyetlen olyan borzalmas dolog sem következett be, amelyet korábban álmatlanul elképzeltem. Még mindig mienk volt a ház, a kulcsom nyitotta a bejárati ajtót. Ami klassz volt. Ha csak egyszer is elképzelitek, milyen érzés a hideg téli éjszakákat az autóban vagy egy hajléktalanszállón tölteni, tudjátok, miről beszélek.

És az Istennel kötött egyezségemről sem feledkeztem meg. Ha megteszed ezt értem, én is teszek érted valamit, mondtam. Térden állva könyörögtem. Csak tudasd velem, mit kívánsz, és megteszem. Esküszöm! Egy kisgyerek könyörgése volt ez, hit a varázslatban, de egy részem (a nagyobbik részem) nem így gondolt rá. Most sem. Én azt gondoltam, hogy az imám meghallgattatott, mint a Lifetime csatorna nyálas filmjeiben hálaadás és karácsony között. Ami azt jelentette, hogy be kellett tartanom a szavamat. Úgy éreztem, ha nem teszem meg, Isten visszaszívja a csodát, és apa megint inni kezd majd. Ne felejtsétek el, hogy a gimis kölykök – akármekkorák azok a fiúk, és akármilyen szépek azok a lányok – még mindig gyerekek legbelül.

Megpróbáltam. Annak ellenére, hogy a napjaimat roskadásig megtöltötték az iskola és az iskolán kívüli elfoglaltságok, mindent megtettem, hogy megfizessem az adósságot.

Beléptem a Key Club diákszervezet Fogadj Örökbe Egy Autópályaszakaszt kihívásába. A 226-os út három kilométeres szakasza jutott nekünk, amely egy gyorséttermekkel, motelekkel és benzinkutakkal teli pusztulat volt. Szerintem felszedtem vagy csillió Big Mac-es dobozt, kétcsillió sörösdobozt, és legalább egy tucat elhajított alsóneműt. Egyik halloweenkor egy hülye narancssárga pulóverben jártam az utcákat és az UNICEF-nek gyűjtöttem. 2012 nyarán a választói névjegyzéket kezeltem egy asztal mögött, pedig még másfél évig nem is szavazhattam. A pénteki edzések után apának segítettem az irodában, papírokat rendszereztem és adatokat vittem be a számítógépbe – végeztem az aljamunkát –, miközben odakint besötétedett, mi meg a dobozból ettük a Giovannitól rendelt pizzát.

Apa azt mondta, hogy ez mind jól fog mutatni a jelentkezési lapomon, én meg bólogattam, de nem árultam el neki, miért csinálom. Azt akartam, hogy Isten lássa, tartom az adott szavam, de néha mintha hallottam volna valamiféle mennyből jövő dorgálást: Nem elég, Charlie. Komolyan gondolod, hogy a szemétszedés megfelelő fizetség azért az életért, amit te és az apád élhettek?

És ezzel eljutottunk – végre – 2013 áprilisához, az évhez, amelyben betöltöttem a tizenhetet. És Mr. Bowditchhoz is.

11

A jó öreg Hillview gimi! Nekem olyan, mintha ezer év telt volna el azóta. Télen busszal jártam, hátul ültem Andy Chennel, akivel az általános iskola óta barátok voltunk. Andy sportoló volt, később a Hofstrán kosárlabdázott. Bertie akkor már nem volt a képben, elköltöztek. Ami bizonyos szinten megkönnyebbülés volt. Van az a jelenség, amikor egy jóbarát rossz barát is. Az az igazság, hogy Bertie és én nem voltunk egymáshoz valók.

Ősszel és tavasszal biciklivel mentem iskolába, mert dimbes-dombos városban lakunk, és a kerékpározás jót tett a hát- és lábizmaimnak. Ráadásul közben gondolkodhattam is, és egyedül lehetettem, amit nagyon szerettem. A Hillview-ból hazafelé a Róna utcáról ráfordultam a Goff sugárútra, onnan a Fűzfa, majd a Fenyőfa utcára. A Fenyőfa utca annak a dombnak a tetején keresztezte a Platánfa utcát, amelyik arra az istenverte hídra vezetett. A Fenyőfa és a Platánfa utcák sarkán volt a Psycho ház, legalábbis Bertie annak nevezte el tíz- vagy tizenegy éves korunkban.

Amúgy a Bowditch ház volt az, a név ott díszelgett a postaládán, fakón, de olvashatón, ha az ember hunyorgott egy kicsit. Azonban Bertie-nek is igaza volt. Mindannyian láttuk a filmet (a tizenegy évesek számára kötelező Az ördögűző-vel és A dolog-gal együtt), és a ház tényleg úgy nézett ki, mint az, ahol Norman Bates élt a kitömött anyjával. Nem hasonlított a Platánfa utca és környékének csinos kis ikerházaira, sem a nagy farmházakra. A Psycho ház zegzugos, beomló tetejű, viktoriánus építmény volt, egykor valószínűleg fehér, de most már egy olyan árnyalatra fakult, amit én kóbor házimacska szürkének mondanék. A birtok mentén ősrégi léckerítés futott, amely hol kidőlt, hol bedőlt. Egy rozsdás, derékig érő kapu zárta el a töredezett burkolatú járdától. A fűben többnyire burjánzott a gaz. A veranda úgy festett, mint ami szépen, lassan leválik a házról. A spalettákat mind behúzták, ami Andy Chen szerint felesleges volt, mert az ablakok amúgy is túl koszosak voltak ahhoz, hogy belássunk rajtuk. A magas fű félig eltakarta a TILOS AZ ÁTJÁRÁS táblát. A kapun volt egy még nagyobb felirat, amelyen az állt, hogy VIGYÁZZ, A KUTYA HARAP!

Andynek volt egy sztorija azzal a kutyával, ami németjuhász volt, és Radarnak hívták, mint azt a csávót a M.A.S.H.-sorozatban. Mindannyian hallottuk ugatni (akkor még nem tudtuk, hogy ez a Radar szuka), és néha láttuk is, de csak Andynek volt szerencséje hozzá közelről. Azt mesélte, hogy egy nap megállt a biciklijével, mert Mr. Bowditch postaládája nyitva volt, és annyira megtelt reklámújságokkal, hogy egy pár ki is hullott belőle, és a szél a járdára fújta őket.

– Felszedtem a szemetet, és visszagyűrtem a többi szar közé – mesélte Andy. – Csak szívességet akartam tenni neki, a fenébe is! Aztán meghallom azt a morgást és ugatást, ami úgy hangzott, hogy VAÚ-VAÚ-HÖRR-HÖRR, mire felnézek, és már jön is az a kibaszott szörnyeteg, ami legalább ötven kiló, és a fogát vicsorítja, a nyála a levegőben száll, a szeme meg gecire vörös.

– Na persze – mondta Bertie. – Szörnyeteg. Mint Cujo abban a filmben. Hooogyne.

– Tényleg az volt! – felelte Andy. – Esküszöm! Ha az öregfiú nem ordít rá, simán átszakítja a kaput! Ami olyan öreg, hogy restakúrálásra szorul.

– Restaurálás lesz az – jegyeztem meg.

– Mindegy az, tesó. De az öregfiú kijött a verandára, és ordított, hogy „Radar, fekszik!”, és a kutya azonnal hasra vetette magát. A szemét viszont nem vette le rólam, és a morgást sem hagyta abba. Aztán az öreg megszólal, azt mondja: „te meg mit keresel itt, fiacskám? Lopod a postámat?”. Mire én mondom neki, hogy „Nem, uram, fújta a szél, csak felszedtem. A postaládája dugig van, uram.” Erre azt mondja, „A postaláda az én dolgom, te viszont tűnj el innen!” Már mentem is. – Andy a fejét csóválta. – Az a kutya a torkomnak ugrott volna. Tudom.

Biztos voltam benne, hogy Andy túloz, nem állt távol tőle, de este kikérdeztem apát Mr. Bowditch felől. Apa azt mondta, hogy nem tud sokat róla, csak azt, hogy egész életében agglegény volt, és hosszabb ideje lakott abban a düledező házban, mint apa a Platánfa utcában, tehát huszonöt évnél régebben.

– Nem csak Andy haverodra förmedt rá – mesélte apa. – Bowditch híres a haragos természetéről, és a hasonlóképpen haragos természetű németjuhászáról. Az önkormányzat már alig várja, hogy meghaljon, és végre lebonthassák azt a viskót, azonban egyelőre kitart az öreg. Én beszélgetek vele, amikor nagy ritkán összefutunk, de én felnőtt vagyok. Néhány idős ember allergiás a gyerekekre. Azt tanácsolom, tartsd távol magad tőle, Charlie!

Ehhez tartottam magam, egészen 2013 áprilisáig. Erről fogok most mesélni.

12

Baseballedzésről hazafelé menet megálltam a Fenyőfa és a Platánfa utca sarkán, lehámoztam a bal kezem a kerékpár kormányáról és jól megráztam. Még minden vörösen lüktetett a délutáni tornatermi edzéstől (a pálya olyan sáros volt, hogy nem lehetett játszani rajta). Harkness edző – aki a baseball- és a kosáredzéseket is vezette – engem állított az első bázisra, miközben páran, akik dobójátékosnak jelentkeztek, a pick-off dobásokat gyakorolták. Akadtak közöttük, akik jó erőseket dobtak. Nem mondom, hogy az edző bosszút akart állni rajtam, amiért nem voltam hajlandó kosarazni – a Sündisznók az előző idényben húsz meccsből csak ötöt nyertek meg –, de azt sem állítom, hogy nem így volt.

Mr. Bowditch roskadozó, düledező viktoriánus háza a jobb oldalon volt, és abból a szögből még jobban hasonlított a Psycho házra. A bal kezemmel ismét megragadtam a kormányt, hogy elinduljak, amikor meghallottam, hogy egy kutya vonít. A ház mögül hallatszott. Eszembe jutott a szörnyeteg, amiről Andy mesélt, a hegyes fogak és a nyáladzó pofa fölötti vörös szempár, de ez most nem egy ádáz, támadásba lendülő állat VAÚ-VAÚ-HÖRR-HÖRR-je volt, inkább szomorúan, ijedten hangzott. Olyan vigasztalan volt. Ezen aztán elgondolkodtam, és az jutott eszembe, hogy talán csak bele akarom látni, végül arra jutottam, hogy nem. Mert újra felhangzott. Aztán harmadjára is, bár most már halkabban, fásultabban, mintha az állat azt gondolná, mi értelme van.

És akkor sokkal halkabban, mint az a fásult vonítás:

– Segítség!

Ha a kutya nem vonít, már régen elindultam volna a dombon lefelé, és otthon ültem volna boldogan egy pohár tejjel meg egy fél doboz Pepperidge Farm csokis sütivel. Mr. Bowditch azt nagyon megszívta volna. Későre járt, az árnyékok belenyúltak az estébe, és akkor áprilisban rohadt hideg volt. Mr. Bowditch ott fekhetett volna reggelig.

Nekem tulajdonították a dicsőséget, hogy megmenekült – újabb csillagos ötös a felvételi lapon, ha megfogadom apa tanácsát, és a szerénységet a sarokba vágva mellékelem az egy héttel később megjelent újságcikket –, de nem engem illetett, igazából nem.

Radar mentette meg azzal a vigasztalan vonítással.

MÁSODIK FEJEZET

Mr. Bowditch. Radar. Éjszaka a Psycho házban.

1

Befordultam a sarkon a Platánfa utcai kapuhoz, és a biciklit nekitámasztottam a düledező kerítésnek. A kapu – olyan alacsony volt, hogy alig ért a derekamig – nem nyílt ki. Benéztem felette, és megláttam egy nagy reteszt, ami olyan rozsdás volt, mint maga a kapu. Megrántottam, de totál befagyott. A kutya megint felvonított. Levettem a könyvekkel teli hátizsákot és azt használtam fellépőnek. Átmásztam a kapun, jól be is vertem a térdemet a KUTYA HARAP táblába, a másik pedig megrándult, amikor a tornacipőm beleakadt a kapu tetejébe. Azon gondolkodtam, vajon egy sikeres ugrással visszakerülhetek-e majd az utcára, ha a kutya úgy dönt, hogy üldözőbe vesz, mint Andyt. Eszembe jutott az a régi mondás, miszerint a félelem szárnyakat ad, de reméltem, nem most kell kiderítenem az igazságtartalmát. Engem a foci és a baseball érdekelt. A magasugrást meghagyom az atlétáknak.

Hátrarohantam, a magas fű hangosan súrlódott a nadrágomhoz. Nem emlékszem a fészerre, akkor szerintem még nem láttam, mert a kutyát kerestem. A hátsó verandán volt. Andy Chen azt mondta, hogy lehetett vagy ötven kiló, talán volt is annyi, amikor kiskölykök voltunk, és a gimi távoli látomásként szerepelt a jövőnkben, de az a kutya, aki most elém került, nem lehetett több harminc kilónál. Sovány volt, a szőre foltokban hullott, a farka sáros, a pofája leginkább ősz volt. Meglátott, és elindult lefelé a rozoga lépcsőn, és majdnem leesett, mikor megpróbálta kikerülni a lépcsőfokon fekvő embert. Odaszaladt hozzám, de nem lendületesen, hanem sántikálva, mintha kínoznák az ízületei.

– Radar, fekszik! – kiáltottam. Nem számítottam arra, hogy engedelmeskedni fog nekem, de hasra vágta magát a gazban, és nyöszörögni kezdett. A biztonság kedvéért jó nagy ívben kerültem meg, amikor elindultam a veranda felé.

Mr. Bowditch a bal oldalán feküdt. A jobb térde fölött egy dudor nyomta ki a khaki színű nadrágot. Orvosi diploma nélkül is könnyen meg lehetett állapítani, hogy eltört a lába, és a dudor méretéből ítélve elég csúnya törés lehetett. Mr. Bowditch pontos korát nem tudtam, de elég öreg volt. A haja majdnem teljesen megőszült, bár az látszott, hogy fiatal korában répafejű lehetett, mert még mindig voltak vörös tincsek benne. Olyan volt, mintha rozsdásodna a haja. Az arcára és a szája köré barázdákat vájtak a ráncok. Hideg volt, de a homlokán gyöngyözött az izzadság.

– Segítség kellene – mondta. – Leestem arról a kurva létráról. – Próbálta megmutatni. Emiatt egy kicsit elmozdult, mire felnyögött.

– Felhívta már a 911-et? – kérdeztem.

Úgy nézett rám, mintha meghülyültem volna.

– A telefon a házban van, fiacskám. Én meg idekint vagyok.

Csak később értettem meg. Mr. Bowditchnak nem volt mobiltelefonja. Nem látta sok értelmét, igazából azt sem tudta, hogy mi az.

Megint moccanni próbált, és elvicsorította magát.

– Jesszusom, de fáj!

– Akkor jobb, ha nem mozog – tanácsoltam.

Felhívtam a 911-et, és mondtam, hogy küldjenek mentőt a Fenyőfa és a Platánfa utca sarkára, mert Mr. Bowditch elesett és eltörte a lábát. Azt is mondtam, hogy a törés elég rosszul néz ki. A csont kiböki a nadrágját, és a térde is dagadt. A diszpécser tudni akarta a házszámot, ezért megkérdeztem Mr. Bowditchtól.

Megint azt a te-teljesen-hülye-vagy pillantást vetette rám, aztán megszólalt:

– Egyes szám.

Továbbítottam a nőnek, aki azt mondta, hogy azonnal küldik a mentőt. Azt is kérte, hogy maradjak ott, és tartsam melegben a beteget.

– De hát izzad! – feleltem.

– Ha a törés olyan csúnya, mint amilyennek leírta, uram, akkor valószínűleg sokkot kapott.

– Ja, oké.

Radar a fejéhez simuló füllel, morogva visszasántikált.

– Fejezd be, kislány! – mondta Bowditch. – Kushadj!

Radar – aki ezek szerint szuka – a lépcső alján hasra feküdt, és mintha megkönnyebbült volna, lihegni kezdett.

Levettem az iskolai kabátomat, és ráterítettem Mr. Bowditchra.

– Te meg mi a fenét művelsz?

– Azt mondták, tartsam melegben.

– Melegem van.

Láttam, hogy nem mond igazat, mert borzongani kezdett. Lehajtotta a fejét, hogy jobban megnézhesse a feliratos kabátot.

– Gimis vagy, igaz?

– Igen, uram.

– Vörös és arany. Tehát a Hillview-ba jársz.

– Igen.

– Sportolsz?

– Foci és baseball.

– A Sündisznók. Milyen… – Mocorogni kezdett, és felkiáltott. Radar hegyezni kezdte a fülét, és aggodalmaskodó pillantást vetett a gazdájára. – Milyen ostoba név.

Kénytelen voltam egyetérteni vele.

– De inkább ne mozogjon, Mr. Bowditch!

– Mindenhol vágnak a lépcsőfokok. A földön kellett volna maradnom, de azt hittem, feljutok a verandára. Onnan meg be a házba. Muszáj volt legalább megpróbálnom. Nemsokára kurva hideg lesz itt kint.

Én azt gondoltam, hogy máris kurva hideg van.

– Örülök, hogy erre jártál. Ha jól sejtem, meghallottad az öreglány vonítását.

– Először őt, aztán önt is – feleltem. A verandára néztem. Láttam az ajtót, de szerintem az ajtógombot nem érte volna el, csak ha a jó térdére támaszkodik. Az meg valószínűleg nem ment volna neki.

Mr. Bowditch követte a tekintetemet.

– A kutyaajtón át – mondta. – Azt terveztem, hogy bemászok rajta. – Eltorzult az arca. – Még véletlenül sincs nálad fájdalomcsillapító, ugye? Aszpirin, vagy valami erősebb? Ha már sportolsz.

A fejemet ráztam. Messziről, nagyon messziről sziréna hangját hallottam.

– És önnek? Önnek van?

Habozott, aztán bólintott.

– Odabent. Menj végig a hallon. A konyhából nyílik egy kis fürdőszoba. Szerintem van egy üveg aszpirin a gyógyszeres szekrényben. Máshoz ne nyúlj!

– Nem fogok. – Tudtam, hogy öreg meg fájdalmai vannak, de azért nem esett jól a feltételezés.

Megragadta az ingemet.

– Ne leselkedj!

Elhúzódtam tőle.

– Megmondtam, hogy nem fogok.

Felmentem a lépcsőn. Mr. Bowditch megszólalt:

– Radar! Menj vele!

Radar felsántikált a lépcsőfokokon, és megvárta, hogy kinyissam az ajtót, nem használta az alsó részre felszerelt lappantyút. Követett a sötét hallba, ami egészen elképesztő hely volt. Az egyik felében halmokban álltak a zsineggel összefogott, régi magazinkötegek. Néhányat ismertem, például a Life-ot és a Newsweek-et, de voltak ott mások is – a Collier’s, a Dig, a Confidential és az All Man lapszámai –, amelyekről nem is hallottam. A másik oldalra könyveket halmoztak, a legtöbb régi volt és régikönyv-szagot árasztott. Valószínűleg nem mindenki rajong ezért a szagért, én viszont szeretem. Dohos, de jóféle doh.

A konyha tele volt régi felszereléssel, a tűzhely egy Hotpoint volt, a mosogató porcelán, amelyre rozsdás karikákat festett az itteni kemény víz, a csapok régimódi tekerősek voltak, a linóleumpadló meg annyira elkopott, hogy a mintáját sem tudtam kivenni. De minden makulátlan volt. Egy tányér, egy csésze és egy étkészlet – egy kanál, egy villa és egy kés – volt a csöpögtetőben. Elszomorodtam tőle. A földön volt egy tiszta tányér, a peremén Radar felirattal, ami megint elszomorított.

Bementem a fürdőszobába, amely alig volt nagyobb egy gardróbszekrénynél: volt benne egy felhajtott tetejű vécé, a kagylóján szintén rozsdás karikákkal, illetve egy mosdókagyló, felette tükrös szekrénnyel. Kinyitottam, és megláttam egy rakás poros, recept nélkül kapható orvosságot, amelyek szerintem még Noé bárkájával érkeztek ide. A középső polcon ott volt az aszpirin. Amikor megfogtam, találtam mögötte egy apró golyócskát. Azt hittem, légpuska sörét.

Radar a konyhában várt, mert ketten nem fértünk volna el a fürdőszobában. Elvettem a csészét a csöpögtetőről, a konyhában vizet töltöttem bele, aztán átvágtam a Régi Olvasmányok Csarnokán, Radarral a nyomomban. Odakint a sziréna hangja egyre hangosabban, egyre közelebbről hallatszott. Mr. Bowditch a karjára fektette a fejét.

– Jól van? – kérdeztem tőle.

Amikor felnézett, láttam, hogy megkínzott arca izzadt, a szeme alatt pedig sötét karikák éktelenkednek.

– Úgy nézek ki, mint aki jól van?

– Nem feltétlenül, de szerintem ezeket a bogyókat már nem kellene beszedni. Az áll a dobozán, hogy 2004 augusztusában lejárt.

– Adjál csak hármat!

– Jaj, Mr. Bowditch, inkább várja meg a mentőt, ők majd…

– Na, adjál csak! Ami nem öl meg, megerősít. Nem feltételezem, hogy tudod, ki mondta. Manapság semmit sem tanítanak az iskolában.

– Nietzsche – feleltem. – Bálványok alkonya. Erre a negyedévre felvettem a világtörténelmet.

– Jól tetted! – A nadrágzsebében kotorászott, és bár nyögött a fájdalomtól, addig nem hagyta abba, amíg elő nem húzott egy súlyos kulcscsomót. – Zárd be azt az ajtót, fiacskám! A négyszögletes ezüstkulcs lesz az. A bejárati ajtó már zárva van. Aztán add vissza!

Levettem az ezüstkulcsot a csomóról, amit visszaadtam neki. Zsebre vágta, újra nagyokat nyögve. A szirénázás még közelebbről hallatszott. Reméltem, hogy jobban megbirkóznak a rozsdás retesszel, mint én. Különben le kell emelniük a kaput a zsanérokról. Feltápászkodtam, aztán a kutyára néztem. A két mancsa között a földre lapította a fejét. Le sem vette a szemét Mr. Bowditchról.

– És Radarral mi lesz?

Megint azt a te-teljesen-hülye-vagy pillantást vetette rám.

– A kutyaajtón át bemegy, aztán kijön, ha el akarja végezni a dolgát.

Egy gyerek vagy kistermetű felnőtt is befér rajta, ha szét akar nézni odabent vagy lopásra készül, gondoltam.

– Jó, de ki fogja etetni?

Azt valószínűleg nem kell ecsetelnem, hogy Mr. Bowditch először nem tett rám jó benyomást. Azt gondoltam róla, hogy hirtelen haragú, mogorva ember, nem csoda, hogy egyedül él, a felesége már vagy megölte, vagy elhagyta volna. Aztán amikor a koros németjuhászra nézett, megláttam benne mást is: szeretetet és féltést. Van az a mondás, mely szerint az ember esze megáll. Mr. Bowditch arca azt tükrözte, hogy az övé most megtorpant. Biztos, hogy iszonyú fájdalmai lehettek, de abban a pillanatban semmi másra nem tudott gondolni, semmi más nem érdekelte, csak a kutyája.

– A francba! A francba, a francba, a francba! Nem hagyhatom itt. Magammal kell vinnem abba az istenverte kórházba!

A sziréna a ház elől szólalt meg, aztán elhalt a hangja. Ajtócsapódást hallottunk.

– Nem fogják megengedni – mondtam. – Ezt ön is tudja.

Összeszorította a száját.

– Akkor nem megyek.

Dehogynem, gondoltam. Aztán valami más is eszembe jutott, egy újabb gondolat, amely mintha nem is az én gondolatom lett volna. Bár biztos, hogy az enyém volt, csak nem úgy tűnt. Megegyeztünk. Hagyjuk az út menti szemétszedést, ez az igazi feladat, amellyel teljesíted az alku rád eső részét!

– Hahó! – kiáltotta egy hang. – Itt a mentőautó, kinyitná valaki a kaput?

– Hadd legyen nálam a kulcs! – mondtam. – Majd én megetetem. Csak mondja meg, hogy mennyit…

– Hahó! Valaki nyissa ki a kaput, vagy bemegyünk!

– …és milyen gyakran!

Mr. Bowditch már nagyon izzadt, és a szeme alatti karikák még sötétebbek lettek, olyanok voltak, mint a zúzódások.

– Engedd be őket, mielőtt betörik azt az istenverte kaput! – Élesen, szaggatottan kifújta a levegőt. – Micsoda kibaszott felfordulás!

2

A járdán álló férfi és nő az Arcadia Megyei Mentőszolgálat kabátját viselte. Egy hordágy volt náluk, amire egy rahedli cuccot felpakoltak. Félrehúzták a hátizsákomat, és a férfi anyait-apait beleadva rángatta a reteszt. Nem járt több szerencsével, mint én.

– A ház háta mögött van – szóltam. – Meghallottam, amikor segítségért kiáltott.

– Remek, de ezt meg nem tudom kinyitni. Fogd csak meg, kölyök! Talán ketten elbírunk vele.

Megfogtam a reteszt és húzni kezdtük. A végén visszaugrott, be is csípte a hüvelykujjamat. A pillanat hevében észre sem vettem, de estére a köröm nagy része elfeketedett.

A mentősök megkerülték a házat, a hordágy bukdácsolt a magas fűben, a rápakolt felszerelés rázkódott és zörgött. Radar is odasántikált a ház sarkához, morogva igyekezett félelmetesnek tűnni. Beleadott mindent, bár a sok izgalom után alig maradt ereje.

– Radar, feküdj! – kiáltottam, mire hálásan hasra vetette magát. A mentősök ettől függetlenül nagy ívben kikerülték.

Amikor meglátták a lépcsőn elterült beteget, azonnal elkezdték kipakolni a felszerelést. A nő nyugtatgatta Mr. Bowditchot, hogy nem is néz ki olyan rosszul ez az egész, és hogy adnak neki valamit, hogy jobban érezze magát.

– Ezt már beszedte – mondtam, és kivettem az aszpirines üveget a zsebemből. A férfi mentős elolvasta a címkét, és megszólalt:

– Jesszusom, hiszen ez az őskorból való. Már semmi hatása. CeeCee, Demerolt! Húsz elég is lesz.

Radar visszatért. Figyelmeztetően CeeCeere morrant, aztán nyüszítve a gazdájához ment. Bowditch megsimogatta a feje búbját, és amikor elvette a kezét, a kutya lerogyott mellé a lépcsőre.

– Az a kutya mentette meg az életét, uram – szóltam oda neki. – A kórházba nem mehet be, és éheznie sem szabad.

Nálam volt a hátsó ajtó ezüstkulcsa. Mr. Bowditch azt bámulta, miközben CeeCee beadott neki egy injekciót, amit észre sem vett. Újabb hangos sóhaj tört fel belőle.

– Rendben, mi a faszt tehetnék? A kajája egy nagy műanyag dobozban van a kamrában. Az ajtó mögött. Egy mérőpohár hatkor, és egy pohár reggel hatkor is, ha bent tartanának éjszakára. – A mentős férfira nézett. – Bent tartanak?

– Nem tudom megmondani, uram. Nem azért kapom a fizetésem.

Éppen a vérnyomásmérő mandzsettáját bontotta szét. CeeCee pillantásából kiolvastam, hogy igen, bent fogják tartani éjszakára, és ez még csak a kezdet.

– Egy pohár este hatkor, egy reggel. Értettem.

– Nem tudom, mennyi eledel van még a dobozban. – Mr. Bowditch szeme lassan üvegesedni kezdett. – Ha kell több, ugorj be a Pet Pantrybe! Orijent eszik. Se húst, se jutalomfalatot nem kaphat. Aki ismeri Nietzschét, talán ezt sem felejti el.

– Nem felejtem el.

A mentős férfi felpumpálta a vérnyomásmérő mandzsettáját, és nem tetszett neki, amit látott.

– Feltesszük a hordágyra, uram! Craig vagyok, ő pedig CeeCee.

– Az én nevem Charlie Reade – szóltam közbe. – Az úr Mr. Bowditch. Nem tudom a keresztnevét.

– Howard – bökte ki Mr. Bowditch. A mentősök lehajoltak, hogy felemeljék, de intett, hogy várjanak. Két keze közé fogta Radar fejét, és a kutya szemébe nézett. – Legyél jó kislány! Hamarosan találkozunk.

Radar nyöszörgött, és megnyalta a férfi kezét. Mr. Bowditch szeméből kigördült egy könnycsepp. Lehet, hogy a fájdalomtól. De nem hiszem.

– A konyhában, a lisztesdobozban van pénz – mondta. Aztán egy pillanatra lehunyta a szemét és összeszorította a száját. – Vagyis állj! A lisztesdoboz üres. Elfelejtettem. Ha…

– Uram – szólt közbe CeeCee –, most már tényleg be kell…

Mr. Bowditch a nőre nézett, és megkérte, hogy egy percig hallgasson. Aztán megint felém fordult.

– Ha kell még eledelt venned, fizesd ki! Majd visszaadom a pénzt. Megértetted?

– Igen. – Valami mást is megértettem. Hiába ütötték ki valami príma cuccal, Mr. Bowditch pontosan tudta, hogy sem ma este, sem holnap este nem fog hazatérni.

– Akkor jó! Vigyázz rá! Rajta kívül nincs senkim. – Utoljára még megsimogatta Radart, megvakargatta a füle mögött, aztán biccentett a mentősöknek. Összeszorította a fogát, de így is felkiáltott, amikor felemelték, mire Radar ugatni kezdett.

– Fiú?

– Igen?

– Ne leskelődj!

Válaszra sem méltattam. Craig és CeeCee gyakorlatilag felemelték a gurulós hordágyat, amikor megkerülték a házat, nehogy összerázzák a beteget. Én visszamentem, és a kihúzható létrára néztem, majd a tetőre. Gondolom, az ereszt takarította. Legalábbis próbálta.

Leültem a lépcsőre. A ház előtt felvisított a sziréna, először hangosan, aztán egyre halkabban, ahogy a mentőautó a dombról lefelé közeledett az istenverte hídhoz. Radar a hang irányába fordította a fejét és a fülét hegyezte. Megpróbáltam megsimogatni. Mivel nem harapott meg, még csak nem is morgott rám, megismételtem.

– Úgy fest, ketten maradtunk, csajszi – mondtam.

Radar a cipőmhöz nyomta az orrát.

– Meg sem köszönte – folytattam. – Takonygerinc.

De igazából nem haragudtam, mert nem számított. Nem kellett megköszönnie. Hiszen adósságot róttam le.

3

A kapu felé menet felhívtam apát, hogy elmeséljem neki, mi történt, és közben reméltem, hogy a hátizsákomat nem lopták el. De ott volt, sőt, az egyik mentős vette a fáradságot, hogy bedobja az udvarra. Apa megkérdezte, tud-e valamit segíteni. Mondtam neki, hogy nem, én itt maradok, ahol vagyok, és tanulok hatig, megetetem Radart, aztán hazamegyek. Azt felelte, hoz kínait, és otthon találkozunk. Mondtam neki, hogy szeretem, ő meg azt felelte, dettó.

Kihalásztam a kerékpárlakatot a zsákból, és először arra gondoltam, hogy átemelem a Schwinnt és nekitámasztom a ház oldalának, de aztán azt mondtam, ott egye meg a fene, és hozzálakatoltam a kapuhoz. Hátraléptem, és majdnem átestem Radaron. Felnyüszített, és elporoszkált.

– Bocsi, csajszi, bocsi! – Letérdeltem és kinyújtottam felé a kezem. Néhány pillanat múlva megszagolgatta, és meg is nyalta. Ennyit Rettegett Cujóról.

Ott loholt a sarkamban, amikor a hátsó udvaron észrevettem a melléképületet. Arra gondoltam, hogy szerszámoskamra, mert garázsnak nem volt elég nagy. Eszembe jutott, hogy betehetném oda a létrát, aztán úgy döntöttem, nem fáradok vele, nem állt esőre az idő. Később fedeztem fel, hogy teljesen feleslegesen cipeltem volna negyven métert, mert az ajtaján egy hatalmas lakat volt, és Mr. Bowditch magával vitte a kulcsokat.

Bementünk a házba, ahol találtam egy régimódi villanykapcsolót, olyat, amit forgatni kell, és a Régi Olvasmányok Csarnokán át bementünk a konyhába. A fényt ott egy tejüveges mennyezeti lámpa biztosította, úgy nézett ki, mint valami díszlet apa kedvenc TCM filmjeinek egyikéből. A konyhaasztalt kockás viaszosvászon terítő fedte, kopott volt, de tiszta. Arra jutottam, hogy a konyhában minden úgy néz ki, mintha díszlet lenne. Szinte láttam magam előtt Mr. Chipset belépni, köpenyben és négyszögletű kalapban. Vagy Barbara Stanwycket, aki éppen Dick Powellt invitálta meg egy italra. Leültem az asztalhoz. Radar bebújt alá, és halk, nőies morrantással elterült. Mondtam neki, hogy jó kislány, mire csapkodni kezdte a padlót a farkával.

– Ne félj, nemsokára hazajön! – Talán, gondoltam.

Kiterítettem a könyveimet, megoldottam néhány matekpéldát, aztán bedugtam a fülhallgatókat, és lejátszottam a másnapi francia házi feladatot, egy „Rien Qu’une Fois” című popdalt, ami valami olyasmit jelentett, hogy „Most az egyszer”. Nem az én világom, én inkább a klasszikus rockzenét szeretem, de olyan szám, amit ha sokszor meghallgatsz, egyre jobban tetszik. Aztán szépen belemászik a füledbe, és akkor nyilván utálod. Háromszor játszottam le, aztán énekelni kezdtem, mert órán is azt kell majd:

„Je suis sûr que tu es celle que j’ai toujours attendue…”{1}

Az első versszak után benéztem az asztal alá, Radar lekonyuló füllel nézett rám, és gyanús volt, hogy a tekintetében szánalom csillog. Elnevettem magam.

– De ne váltsak még állást, igaz?

Farokcsapás.

– Ne hibáztass, házi feladat! Szeretnéd még egyszer hallani? Nem? Én sem.

A tűzhely bal oldalán, a konyhapulton megláttam négy dobozt, az volt rájuk írva, hogy CUKOR, LISZT, KÁVÉ és APRÓSÜTEMÉNY. Iszonyú éhes voltam. Otthon rávetettem volna magam a hűtőszekrényre, hogy kiegyem a felét, de persze nem otthon voltam, és nem is leszek – itt az órámra néztem – még legalább egy óráig. Úgy döntöttem, belekukkantok a sütisdobozba, ami biztosan nem számít leskelődésnek. Tele volt pekándiós puffanccsal és csokis pillecukros valamivel. Úgy voltam vele, hogy mivel kutyafelvigyázó vagyok, Mr. Bowditch akár fel is áldozhat egyet. Vagy kettőt. Akár négyet is. Ott megálltam, bár nem volt egyszerű. A pekándiós süti isteni volt.

A lisztesdobozra néztem, és eszembe jutott, hogy Mr. Bowditch azt állította, pénz van benne. Aztán megváltozott a tekintete – élesebbé vált. Vagyis állj! A lisztesdoboz üres. Elfelejtettem. Majdnem belelestem, és nem is olyan régen mindenképpen belenéztem volna, de az az idő elmúlt. Visszaültem, és kinyitottam a történelemkönyvet.

Átvergődtem magam néhány nehéz fejezeten a versailles-i szerződéssel és a német jóvátétellel kapcsolatban, aztán amikor megint az órámra néztem (volt ugyan egy falióra a mosogatókagyló felett, de nem járt), láttam, hogy háromnegyed hat van. Úgy határoztam, hogy az már majdnem hat óra, ideje megetetni Radart.

Sejtettem, hogy a hűtőszekrény melletti ajtó lehet a kamráé, és nem is tévedtem. Olyan jó kis kamraszaga volt. Meghúztam a zsinórt, hogy felkapcsoljam a világítást, és egy pillanatra megfeledkeztem Radarról és az etetésről is. A kis helyiség minden falát, a padlótól a mennyezetig, beborították konzervekkel és tartós élelmiszerrel. Volt ott löncshús, sült bab, szardínia, sós kréker és dobozos leves, tészta szósszal, szőlő- és áfonyalé, lekvár és dzsem, több tucat, talán több száz zöldségkonzerv. Mr. Bowditch felkészült a világvégére.

Radar megnyikkant, a kutyáról se feledkezz meg! Benéztem az ajtó mögé, ott is volt a doboz a kutyaeledellel. Eredetileg lehetett benne vagy ötven kiló, de most alig volt az alján valami. Ha Bowditch néhány napig – vagy egy hétig – a kórházban marad, vennem kell.

A mérőpohár a dobozban volt. Megtöltöttem, és az eledelt beleöntöttem a tányérba, amelyen Radar neve állt. A kutya eltökélten, a farkát lassan csóválva enni kezdett. Öreg volt, de enni szeretett. Úgy véltem, az jó jel.

– Most pihenj le! – mondtam, és felvettem a kabátomat. – Legyél jó kislány, reggel találkozunk!

Nem kellett olyan sokáig várnunk.

4

Apa és én bekajáltunk a kínaiból, én pedig elmeséltem neki a délutáni kaland kibővített változatát, a lépcsőn heverő Bowditchtól kezdve a Régi Olvasmányok Csarnokán át az Ítéletnapi Kamráig.

– Kényszeres gyűjtögető – magyarázta apa. – Láttam eleget belőlük, általában a haláluk után. De azt mondod, hogy a ház tiszta?

Bólintottam.

– A konyha legalábbis az. Mindennek van helye, és minden a helyén van. A kis fürdőszobában a régi orvosságosüvegek tetején volt némi por, de máshol nem láttam.

– És autót sem láttál.

– Nem. A szerszámoskamrában nem is lett volna helye.

– Biztos, hogy házhoz szállítják neki az élelmiszert. És persze még mindig ott van az Amazon, ami 2040-re megalakítja a világkormányt, amelytől a jobberek úgy rettegnek. Kíváncsi vagyok, hogy honnan van pénze, és mennyi maradt belőle.

Ez nekem is eszembe jutott. Szerintem az ilyen jellegű kíváncsiság teljesen természetes azoknál az embereknél, akiket csak egy paraszthajszál választ el a tönkremenéstől.

Apa felállt.

– Én megvettem és hazahoztam a vacsorát. Most viszont vár egy kis papírmunka. A takarítás a te feladatod.

Feltakarítottam, aztán gyakoroltam néhány bluesakkordot a gitáron. (Szinte bármit le tudtam játszani, amennyiben E-dúrban volt.) Általában addig pengettem, amíg meg nem fájdult az ujjam, de aznap este nem ment. Visszatettem a Yamahát a sarokba, és szóltam apának, hogy visszamegyek Mr. Bowditch házához, megnézem, hogy van Radar. Mindig az járt az eszemben, hogy ott van egyes-egyedül. Lehet, hogy a kutyák nem foglalkoznak ezzel ennyit, bár az is lehet, hogy igen.

– Rendben, de haza ne hozd az öregfiút!

– Öreglányt.

– Jól van na, tőlem lehet bármilyen nemű, de akkor sem akarom egy magányos eb vonítását hallgatni hajnali háromkor.

– Nem hozom haza. – Arról nem kellett tudnia, hogy az ötlet azért megfordult már a fejemben.

– Nehogy Norman Bates elkapjon!

Meglepetten néztem rá.

– Mi van? Azt hitted, nem tudom? – vigyorgott apa. – Az emberek Psycho háznak nevezték már jóval a születésed előtt is, kicsi hős.

5

Ez megmosolyogtatott, de a mosoly az arcomra fagyott, amikor a Fenyőfa és a Platánfa utca sarkára értem. A ház a domb fölé magasodott, eltakarta a csillagokat. Eszembe jutott Norman Bates, amikor azt mondta, hogy Mama, mama! Vér! Úristen, vér!, és azt kívántam, bár ne láttam volna azt a rohadt filmet.

A reteszt most legalább könnyebb volt elhúzni. A telefon zseblámpájának segítségével kerültem meg a házat. Az oldalára rá is világítottam egyszer, de bár ne tettem volna! Az ablakok porosak voltak, minden zsalugáter behúzva. Olyanok voltak, mint a vak szemek, amelyek még mindig láttak engem, és nem tetszett nekik, hogy betolakodtam. Befordultam a sarkon és elindultam a hátsó veranda felé, amikor puffanást hallottam. Ijedtemben elejtettem a telefonomat. Amikor leesett, egy mozgó árnyékot láttam. Meg sem nyikkantam, de a herém majdnem visszaszállt az ágyékomba. Helyben lefagytam, amikor az árnyék felém bukdácsolt, aztán még mielőtt sarkon fordulhattam volna, hogy elrohanjak, előkerült Radar, aki nyüszítve böködte a nadrágszáramat, és megpróbált felugrani rám. A beteg gerince és csípőízülete miatt éppen csak fel tudott emelkedni két lábra. A puffanó hang a kutyaajtó lehetett, amikor bezárult mögötte.

Térdre ereszkedtem, és magamhoz húztam, egyik kezemmel a fejét simogattam, a másikkal a nyakörve alatt vakargattam. Megnyalta az arcomat, és olyan szorosan hozzám simult, hogy majdnem elestem.

– Minden rendben – mondtam neki. – Féltél egyedül? Nem is csodálom. – És mikor lehetett utoljára tényleg egyedül, ha Mr. Bowditchnak nincsen kocsija és a bevásárlásait házhoz hozzák neki? Valószínűleg nagyon régen. – Minden rendben. Minden oké. Na, gyere!

Felkaptam a mobilomat, adtam a herémnek egy másodpercet, hogy alászálljon, aztán elindultam a hátsó ajtó felé, miközben Radar olyan szorosan mellettem lépkedett, hogy a feje állandóan beleütközött a térdembe. Hol volt, hol nem volt, ennek a háznak az udvarán egy Andy Chen nevű fiú találkozott egy szörnyeteg kutyával, legalábbis ezt állította. De az évekkel ezelőtt történt. Ez itt egy riadt öreg hölgy volt, aki meghallotta, hogy jövök, és kirohant üdvözölni.

Felmentünk a lépcsőn. Kinyitottam az ajtót, és felkapcsoltam a villanyt a Régi Olvasmányok Csarnokában. Megnéztem a kutyaajtót, és láttam három kis csavart, egyet-egyet a két oldalán, és egy harmadikat felül. Emlékeztettem magam, hogy kifelé menet majd húzzam meg őket, nehogy Radar elcsavarogjon. Valószínűleg a hátsó kertet is kerítés védi, mint a ház előttit, de ebben nem lehettem biztos, és a kutyát egyelőre az én gondjaimra bízták.

A konyhában letérdeltem Radar elé, és megsimogattam a pofáját mindkét oldalt. Figyelmesen nézett rám, és a fülét hegyezte.

– Nem maradhatok, viszont égve hagyom a villanyt, és holnap reggel visszajövök, hogy megetesselek. Rendben?

Radar szűkölni kezdett, megnyalta a kezemet, aztán a tányérjához ment. Üres volt, de néhányszor belenyalt, aztán rám nézett. Az üzenet elég világos volt.

– Reggelig nincs több – mondtam.

Erre fejét a mancsára hajtva lefeküdt, ám le sem vette rólam a szemét.

– Hát…

Az APRÓSÜTEMÉNYEK feliratú dobozhoz mentem. Bowditch azt mondta, hogy se húst, se jutalomfalatot nem adhatok neki, amit úgy is értelmezhetek, hogy húsos jutalomfalatot nem kaphat. Csodálatos dolog a szemantika, nem igaz? Halványan rémlett, vagy hallottam, vagy olvastam valahol, hogy a kutyák allergiásak a csokoládéra, ezért a pekándiós puffancsból törtem le neki egy darabot. Odanyújtottam felé. Megszagolgatta, és óvatosan kivette a kezemből.

Leültem az asztalhoz, ahol délután tanultam, és arra gondoltam, mennem kellene. Ez végül is csak egy kutya, nem gyerek. Lehet, hogy nem szeret egyedül lenni, de az a veszély nem fenyeget, hogy majd bemászik a csap alá, és megissza a hipót.

Megrezzent a telefonom. Apa.

– Minden rendben odaát?

– Igen, de jó, hogy eljöttem. Nyitva hagytam a kutyaajtót. Kirohant, amikor meghallott.

Azt nem meséltem el neki, hogy amikor megláttam a mozgó árnyékot, a sikoltozó Janet Leigh villant be a tus alatt, amint a késsel hadakozik.

– Nem a te hibád. Mindenre nem gondolhatsz. Indulsz haza?

– Nemsokára. – Radarra néztem, aki engem bámult. – Apa, szerintem jó lenne, ha…

– Rossz ötlet, Charlie. Holnap iskolába mész. Felnőtt kutya. Semmi baja nem lesz egy éjszaka alatt.

– Persze, tudom.

Radar feltápászkodott, de még nézni is rossz volt. Amikor a hátsó felét is sikerült maga alá húznia, eloldalgott a sötétbe, ami a nappali lehetett.

– Maradok még pár percig. Annyira helyes kutya!

– Rendben.

Kinyomtam a hívást, és halk, csipogó hangot hallottam. Radar egy játékkal a szájában tért vissza. Úgy láttam, egy kismajom, de annyira összerágta, hogy akármi lehetett. A telefon még a kezemben volt, ezért lefényképeztem vele. Odahozta hozzám a játékot, és lepottyantotta a szék mellé. Kiolvastam a tekintetéből, mi a teendőm.

Egy íves dobással áthajítottam a szobán. Radar utánasántikált, felkapta, megcsipogtatta néhányszor, hogy megmutassa, ki a főnök, aztán visszahozta nekem. Leejtette a szék mellé. Szinte láttam magam előtt fiatalon, nagyobb súllyal, és sokkal mozgékonyabban, mint most, amint villámgyorsan a jó öreg majom (vagy annak elődje) után veti magát. Úgy, ahogy Andy is mesélte. Azok a napok már véget értek, de mégis próbálkozott. Az járhatott a fejében, hogy látod, hogy megy? Maradj itt, bírom én egész éjjel!

Csakhogy nem bírta volna, én meg nem maradhattam. Apa azt akarta, hogy hazamenjek, és valószínűleg nem sokat aludtam volna, ha maradok. Túl sok rejtélyes nyikorgás, nyögés, túl sok helyiség, ahol valami rejtőzhet… és odaosonhat hozzám, amikor lekapcsolom a villanyt.

Radar visszahozta a csipogó majmot.

– Elég volt – mondtam neki. – Pihenj, csajszi!

Elindultam a hall felé, aztán támadt egy ötletem. Bementem a sötét helyiségbe, ahol Radar a játékot találta, és kitapogattam a villanykapcsolót, azt remélve, hogy semmi (például Norman Bates anyjának ráncos múmiája) sem fogja meg a csuklómat. A kapcsoló kattant egyet, amikor megtaláltam és felpöccintettem.

A konyhához hasonlóan Mr. Bowditch nappalija is régimódi volt, de tiszta. Volt benne egy sötétbarna kárpittal bevont kanapé. Nem használhatták gyakran. A jelek szerint ülésre a régi rongyszőnyeg közepén álló kényelmes karosszéket nevezték ki. Láttam a mélyedést, amelyet Mr. Bowditch csontos feneke hagyott rajta. A szék hátára egy kék vászoninget dobtak. Vele szemben egy, a történelem előtti időkből származó tévékészülék állt. Volt valami antennaszerűség a tetején. Lefotóztam a telefonommal. Fogalmam sem volt, hogy egy ilyen őskori tévé működik-e még, de a két oldala mellé halmozott, sokszor öntapadós cetlikkel ellátott könyvekből ítélve akkor sem kapcsolták be gyakran, ha éppen működőképes volt. A helyiség távolabbi sarkában egy fonott kosárban hegyekben állt a kutyajáték, ebből bárki láthatta, mennyire szerette a kutyáját Mr. Bowditch. Radar odakocogott és kihúzott egy plüssnyulat. Aztán odahozta nekem, és reménykedő pillantást vetett rám.

– Nem lehet – mondtam neki. – De ezt megkaphatod. Valószínűleg benne van a gazdád illata.

Levettem az inget a karosszék hátáról, és leterítettem a konyhában Radar tálkája mellé. Megszagolta, aztán ráfeküdt.

– Jó kislány! – mondtam. – Reggel találkozunk!

Elindultam a hátsó ajtó felé, aztán eszembe jutott valami, és odavittem neki a plüssmajmot. Rágcsálta egy kicsit, talán csak azért, hogy örömet szerezzen nekem. Hátráltam néhány lépést, és megint lefényképeztem. Aztán kimentem, és rögzítettem a kutyaajtót. Ha bepiszkol, másnap feltakarítom.

Amikor hazafelé gyalogoltam, az ereszcsatornára gondoltam, ami valószínűleg tele volt levelekkel. Meg a gondozatlan kertre. A házra ráfért egy festés, viszont ahhoz én már kevés voltam; ellenben a mocskos ablakokkal és a düledező kerítéssel kezdhettem valamit. Már ha lett volna időm, de tekintve, hogy lassan kezdődött a baseballidény, nem volt. Ráadásul Radarra is gondolnom kellett. Az szerelem volt, első látásra. Talán részéről is, nemcsak részemről. Ha furának, nyálasnak, vagy esetleg mindkettőnek találjátok a gondolatot, annyit mondhatok, hogy lépjetek túl rajta. Ahogy apának is megmondtam, kedves kutya volt.

Amikor aznap éjjel lefeküdtem, reggel öt órára állítottam az ébresztőt. Aztán írtam Mr. Neville-nek, az irodalomtanárnak, hogy első órára nem megyek be, és hogy mondja meg Friedlander tanárnőnek, talán a második órára sem érek be. Azt mondtam, hogy meg kell látogatnom valakit a kórházban.

HARMADIK FEJEZET

Kórházi látogatás. Aki feladja, nem nyer. A fészer.

1

A kora hajnali fényben a Psycho ház kevésbé tűnt psychósnak, bár a magas fű felett lebegő köd adott neki egyfajta gót hangulatot. Radar már várhatott, mert azonnal ütögetni kezdte a lezárt kutyaajtót, amikor meghallott a lépcsőn. A lépcsőfokok meglazultak és elpudvásodtak, balesetveszélyt jelentettek, meg valakinek egy újabb feladatot.

– Nyugi, csajszi! – mondtam, és megforgattam a kulcsot a zárban. – Még a végén meghúzod valamidet.

Radar azonnal nekem rontott, ahogy nyílt az ajtó, felugrott, és ízületi gyulladás ide vagy oda, mellső lábaival a combomra támaszkodott. Követett a konyhába, és a farkát csóválva figyelte, ahogy az utolsó teli mérőpohár eledelt összeszedtem az igencsak fogyatkozó készletből. Miközben evett, írtam egy üzenetet apának, és megkértem, hogy ebédszünetben vagy munka után ugorjon be a Pet Pantrybe, és vegyen egy zsák Orijen kutyaeledelt. Egy másik üzenetben elmagyaráztam neki, hogy majd visszafizetem az árát, Mr. Bowditch meg engem fizet ki. Átgondoltam a dolgot, és küldtem egy harmadik üzenetet is: Nagy zsákkal vegyél!

Pár perc alatt megvoltam, de Radar már végzett is az evéssel. Hozta a majmát, és lepottyantotta a szék mellé. Aztán büfögött egyet.

– Elnézésemet kéred – mondtam, és eldobtam a majmot. Radar nekiveselkedett és visszahozta. Megint elhajítottam, és míg elszaladt érte, pittyegett a telefonom. Apa volt az. Nem gond.

Megint eldobtam a plüssjátékot, de Radar most nem indult el érte, hanem a Régi Olvasmányok Csarnokán át kisántikált a házból. Mivel nem tudtam, van-e póráza, letörtem egy darabot egy pekándiós puffancsból, hogy azzal csaljam be a házba, ha kell. Biztos voltam benne, hogy csalinak megteszi, Radar akár a Haspók nevet is kaphatta volna.

Nem volt túl bonyolult visszasikeríteni a házba. Leguggolt, hogy elvégezze a kisdolgát, majd arrébb ment, és ismét leguggolt, hogy a nagydolgát is letudja. Utána visszajött, és úgy nézett a lépcsőfokokra, mint ahogyan egy hegymászó néz egy különösen meredek emelkedőre, aztán felkapaszkodott az első néhány fokon. Ott leült egy pillanatra, majd folytatta az útját. Kétséges volt, meddig tud még felmenni segítség nélkül.

– Mennem kell – mondtam neki. – Legyél bátor, aligátor!

Sohasem volt kutyánk, nem tudtam, milyen kifejező lehet a tekintetük, főleg ilyen közelről. Az ő tekintete azt kérte, ne menjek. Boldogan maradtam volna, ám ahogy a Robert Frost-versben is áll, menjünk, otthon vár a nép.{2} Megsimogattam néhányszor, és mondtam neki, hogy legyen jó kislány. Valahol olvastam, hogy a kutyák életében egy év hétnek felel meg embermértékkel. Nyilván hozzávetőleges, de mégis valamiféle számítás, és akkor mit is jelent ez a kutya számára? Ha este hatkor jövök vissza megetetni, az tizenkét óra nekem. Akkor neki nyolcvannégy? Három és fél nap? Ha így van, nem csoda, hogy olyan boldog volt, amikor újra látott.

Bezártam az ajtót, lementem a lépcsőn, és arrafelé pislogtam, ahol a dolgát végezte. A hátsó udvar feltakarítása is a tennivalók listájára került. Hacsak Mr. Bowditch nem csinálta meg. A magas fű miatt lehetetlen volt megállapítani. Ha ő nem, valakinek meg kellett tenni.

Te is vagy valaki, gondoltam, amikor elindultam a kerékpáromhoz. Ami igaz is volt, csakhogy igen elfoglalt valaki voltam. A baseball mellett el akartam menni az év végi színielőadás, a High School Musical meghallgatására is. Sokat fantáziáltam arról, hogy eléneklem a „Breaking Free”-t Gina Pascarellivel, aki végzős volt és gyönyörű.

Egy skót kockás kabátba burkolózó nő állt a biciklim mellett. Úgy emlékeztem, Mrs. Raglan a neve. Vagy Reagan.

– Te hívtad a mentőt? – kérdezte.

– Igenis, asszonyom – feleltem.

– Mennyire beteg? Úgy értem, Mr. Bowditch.

– Nem tudom. Az biztos, hogy eltörte a lábát.

– Nos, akkor megvolt a napi jócselekedeted. Talán az éves is. Szomszédnak nem túl barátságos, elég magának való, de nem tudok semmit felhozni ellene. Legfeljebb a házat, ami bántja a szemem. George Reade fia vagy, igaz?

– Így van.

Kezet nyújtott.

– Althea Richland.

Megráztam.

– Örvendek.

– És a blökivel mi lesz? Ijesztő az a németjuhász. Régen kora reggel, és néha sötétedés után sétáltatta. Amikor a gyerekek odabent voltak. – A szánalmasan düledező kerítésre mutatott. – Az nyilván nem tartja a birtokon belül azt a kanit.

– Szuka, és én gondoskodom róla.

– Nagyon szép tőled. Remélem, nem fog megharapni.

– Öreg már, és nem hamis.

– Talán veled nem – jegyezte meg Mrs. Richland. – Apámnak volt egy mondása, „Kutyából nem lesz szalonna”. A heti bulvárlap újságírója is járt erre, és megkérdezte, mi történt. Azt hiszem, ő az, aki mindig a helyszínre megy. Rendőrség, tűzoltóság, mentőszolgálat, ilyesmi. – Szipákolni kezdett. – Olyan korú lehet, mint te.

– Majd észben tartom – mondom, bár magam sem értettem, miért kellene. – Mennem kell, Mrs. Richland. Iskola előtt szeretném meglátogatni Mr. Bowditchot.

A nő felkacagott.

– Ez itt Arcadia, a látogatás kilenckor kezdődik. Ilyen korán senkit sem engednek be.

2

De beengedtek. A recepción ülő hölgyet nem hatotta meg, hogy iskolába és baseballedzésre kellett mennem, ám amikor elmeséltem neki, hogy én hívtam a mentőt, azt mondta, felmehetek.

– 322-es kórterem. A liftek jobbra vannak.

A harmadik emeleti folyosó közepén egy ápolónő megkérdezte, hogy Howard Bowditchot jöttem-e meglátogatni. Mondtam neki, hogy igen, és érdeklődtem az állapotáról.

– Egy műtétje már volt, és kelleni fog még egy. Aztán hosszú lábadozás vár rá, sok fizikoterápiára lesz szüksége. Valószínűleg Melissa Wilcox fogja végezni. A lábtörése csúnya ügy, de a csípőjének is vége. Protézisre lesz szüksége. Különben egész hátralevő életében járókerettel fog járni, vagy tolókocsiba kerül, akármennyi fizikoterápián vesz részt.

– Hűha – mondtam. – Ő tudja?

– Az orvos, aki a törést rendbe hozta, annyit mondott, amennyit most feltétlenül tudnia kell. Te hívtad a mentőt?

– Igenis, asszonyom.

– Nos, valószínűleg megmentetted az életét. A sokk, és a szabadban töltött éjszaka… – A fejét csóválta.

– A kutya volt az. Hallottam a vonítását.

– A kutya hívta a 911-et?

Bevallottam, hogy az tényleg én voltam.

– Ha látni akarod, akkor igyekezz! Most adtam neki fájdalomcsillapító injekciót, az nemsokára kiüti. A törött lába és a csípője mellett komolyan alultáplált is. A csontritkuláshoz vezető egyenes út. Van egy negyedórád, mielőtt rálép a sárga köves útra.

3

Mr. Bowditch lábát egy olyan csigás szerkezettel emelték meg, amely egy harmincas években készült vígjátékra emlékeztetett… csakhogy Mr. Bowditch nem nevetett rajta. És én sem. A ráncok elmélyültek az arcán, szinte mintha belevésték volna őket. A szeme alatti karikák sötétebbek lettek. A haja élettelennek, ritkásnak tűnt, a vörös csíkok megfakultak. Nyilván volt szobatársa, de nem láttam, mert egy zöld függöny választotta ketté a 322-es kórtermet. Amikor Mr. Bowditch meglátott, próbált felülni az ágyban, de eltorzult az arca, és sziszegve kifújta a levegőt.

– Jó reggelt! Mi is a neved? Lehet, hogy már mondtad, de nem emlékszem. Ami jelen körülmények között bocsánatos bűn.

Én sem emlékeztem arra, hogy bemutatkoztam-e neki, így most még egyszer (vagy először) megtettem, aztán megkérdeztem tőle, hogy érzi magát.

– Kurva szarul. Nézz már rám!

– Nagyon sajnálom.

– Annyira nem, mint én. – Aztán civilizált hangot igyekezett megütni: – Köszönöm szépen, ifjú Mr. Reade. Azt mondják, hogy megmentetted az életemet. Ez utóbbi jelenleg nem ér túl sokat, de ahogy Buddha állítólag mondta, „minden a változásról szól”. Néha jóra fordulnak a dolgok, bár tapasztalatom szerint az ritkán fordul elő.

Elmeséltem neki – ahogy apának, a mentősöknek és Mrs. Richlandnek is tettem –, hogy igazából a kutya mentette meg, ha nem hallom meg a vonítását, simán tovább-bicikliztem volna.

– Hogy van?

– Jól. – Odahúztam egy széket az ágya mellé, és megmutattam neki a Radarról és a majomról készült képeket. Jó néhányszor végiglapozta őket (meg kellett mutatnom neki, hogyan kell). A képek felvidították, bár az egészségi állapotán nem javítottak. Hosszú lábadozás vár rá, mondta az ápolónő.

Amikor visszaadta a telefonomat, a mosolya is eltűnt.

– Nem mondták meg, meddig kell itt maradnom ezen az istenverte gyengélkedőn, de nem vagyok hülye. Tudom, hogy eltart egy darabig. Azt hiszem, el kell gondolkodnom azon, hogy elaltattatom. Szép élete volt, ám a csípője már…

– Jaj, ne csinálja! – kiáltottam riadtan. – Majd én vigyázok rá. Boldogan!

Rám nézett, és a tekintete most először nem volt sem ingerült, sem lemondó.

– Megtennéd? Bízhatok abban, hogy megteszed?

– Igen. Majdnem elfogyott a kajája, de apa ma vesz neki olyan Orijen cuccost. Reggel hatkor és este hatkor. Ott leszek. Nyugodtan számítson rám!

Kinyújtotta a karját, talán meg akarta fogni a kezemet, vagy legalább megpaskolni. Hagytam volna neki, azonban visszahúzta a kezét.

– Ez… ez nagyon szép tőled.

– Szeretem. Ő is kedvel engem.

– Tényleg? Akkor jó. Nem olyan rossz társaság az öreglány. – A szeme üvegesedni kezdett, a beszéde meg kicsit összefolyt. Nem tudom, mit adott neki a nővér, de dolgozni kezdett benne. – Nincs benne rossz szándék, bár a környékbeli gyerekeket halálra rémisztette. Aminek örültem. A legtöbb szemtelen kis kölyök volt. Szemtelen és hangos. És a betörők? Ugyan már! Meghallották Radar hangját, és kifutottak a világból. De megöregedett. – Mr. Bowditch felsóhajtott, aztán köhögni kezdett. Grimaszba torzult az arca. – Nem ő az egyetlen.

– Rendesen gondját viselem. Lehet, hogy lesétálok vele hozzánk.

A tekintete kitisztult egy kicsit, miközben ezt a lehetőséget számba vette.

– Még sohasem volt senki másnál, mióta kölyökkutyaként magamhoz vettem. Csak az én házamban…  az udvaron…

– Mrs. Richland azt mesélte, hogy sétálni is vitte.

– Az a minden lében kanál szemközt? Nos, igaza van. Nagyokat sétáltunk. Amikor Radar még nem merült ki benne. Most nem merném hosszabb távra elvinni. És ha a Fenyőfa utca végéről nem tud hazajönni? – Végignézett magán. – Most meg én vagyok az, aki nem tud hazamenni. Sehová sem tudok menni.

– Vigyázni fogok. Tudja, nehogy megerőltesse magát.

Erre megnyugodott.

– Megfizetem… amit megeszik. És az idődet is.

– Ne aggódjon emiatt!

– Lehet, hogy még egy darabig azután is jól lesz, amikor hazamegyek. Ha hazamegyek.

– Haza fog menni, Mr. Bowditch.

– Ha már úgyis te eteted… akkor szólíts Howardnak!

Nem voltam biztos abban, hogy képes leszek rá, de rábólintottam.

– Hoznál még képeket?

– Persze. De most megyek is, Mr… Howard. Pihenned kell!

– Nincs más választásom. – Lassan lecsukódott a szeme, aztán nehézkesen újra kinyílt. – Én nem tudom, mit adott… huhú! Erős kotyvalék.

Megint lehunyta a szemét. Felálltam és elindultam az ajtó felé.

– Fiú! Mi is a neved?

– Charlie.

– Köszönöm, Charlie. Azt gondoltam, hogy talán… kapjon még egy kis esélyt. Nem miattam… egyszer bőven elég volt… az élet teherré válik… ha elég hosszú ideig élsz, te is megtapasztalod majd. De ő… Radar… és aztán megöregedtem, és leestem arról a kurva létráról…

– Készítek még képeket.

– Jól teszed.

Megfordultam, hogy elinduljak, azonban megint megszólalt, bár szerintem nem hozzám beszélt.

– A bátor ember segít. A gyáva ajándékot hoz.

Elhallgatott és horkolni kezdett.

A folyosó közepén megláttam az ápolónőt, akivel korábban beszéltem, éppen egy kórteremből jött ki egy zacskó zavaros vizeletnek látszó valamivel. Meglátott, és egy törölközővel eltakarta. Megkérdezte, jól alakult-e a látogatás.

– Igen, de a végén nem sok értelme volt annak, amit mondott.

Az ápolónő elmosolyodott.

– A Demerol teszi a dolgát. De most menj! Már az iskolában kellene lenned.

4

Mire beértem a Hillview-ba, a második óra már tíz perce elkezdődött, a folyosók üresek voltak. Bementem az irodába, hogy kérjek egy igazolást a késésről Mrs. Silviustól, egy ijesztően kék hajú, kedves, idős hölgytől. Legalább hetvenöt éves lehetett, már régen túl a nyugdíjkorhatáron, de még mindig vágott az esze és remek humora volt. Szerintem jó humorérzék kell a kamaszokhoz.

– Úgy hallottam, tegnap megmentetted egy ember életét – jegyezte meg, miközben aláírta az igazolást.

– Ezt meg ki mondta?

– Csiripelték a verebek. Csip-csirip! Charlie, az ilyen nem marad titokban.

Elvettem az igazolást.

– Nem is én voltam, hanem a pasas kutyája. Meghallottam a vonítást. – Már nagyon untam, hogy újra és újra el kell mesélnem, és senki sem hisz nekem. Ami fura volt. Azt hittem, mindenki szereti a hős kutyákról szóló történeteket. – Én csak a 911-et hívtam.

– Ha te mondod. Futás az osztályba!

– Mutathatok valamit?

– Csak ha villámgyors leszel.

Elővettem a telefonomat, és megmutattam neki a képet, amit Mr. Bowditch televíziójáról készítettem.

– Az ott egy antenna a tetején, igaz?

– Mi nyúlfülnek hívtuk – felelte Mrs. Silvius. A mosolya nagyon emlékeztetett Mr. Bowditch mosolyára, amikor a majommal játszó Radar képét nézte. – Alufóliát csavartunk a végére, állítólag attól jobb lett az adás. De nézd azt a televíziót, Charlie! Édes jóistenem! Működik egyáltalán?

– Nem tudom. Nem kapcsoltam be.

– Az első tévénk pontosan így nézett ki. Zenith márkájú asztali modell. Olyan súlya volt, hogy apám meghúzta a hátát, amikor felcipelte a lépcsőn az akkori lakásunkhoz. Állandóan ott ültünk előtte. Annie Oakley, Vad Bill Hickok, Kenguru kapitány, Nyúl lovag…, atyaég, amíg bele nem fájdult a fejünk! Egyszer meg elromlott, a kép elkezdett futni, és apám kihívott egy szerelőt, aki megjelent egy bőröndnyi csővel.

– Csővel?

– Vákuumcsövek voltak. Narancssárga fényt adtak, mint a régi izzók. Egyet kicserélt, és máris jól működött. – Megint a képre nézett a telefonomon. – Biztos, hogy ebben már régen kiégtek a csövek.

– Mr. Bowditch valószínűleg vett bele mindent az eBayen vagy a Craiglisten – feleltem. – Az interneten minden kapható. Ha az ember meg tudja engedni magának. – Bár az nem hittem, hogy Mr. Bowditchnak van internete.

Mrs. Silvius visszadta a telefonomat.

– Futás, Charlie! Vár a fizikaóra.

5

Harkness edző úgy rám szállt délután az edzésen, mint galamb a kiflire. Illetve pontosabban, mint légy a szarra. Mert nagyon szarul játszottam. A három tányérbójás gyakorlatnál állandóan rossz irányba indultam el, egyszer meg mind a két irányba próbáltam elmozdulni, és seggre estem, a többiek nagy örömére. A dupla játékban először nem értem vissza időben a helyemre, vagyis az egyes bázisra, így a kettes védőtől érkező labda simán elzúgott ott, ahol állnom kellett volna, és visszapattant a tornaterem faláról. Amikor az edző egy alacsony dobással próbálkozott, jól céloztam meg a labdát, de nem engedtem le a kesztyűt időben, így a labda – mint egy kisnyuszi, komótosan gurulva – átment a két lábam között. De Harkness edzőnél a pöcizés miatt szakadt el a cérna. Állandóan a dobó felé mentek az ütéseim, ahelyett, hogy szépen odasimítottam volna a harmadik bázis vonala mellé.

Az edző felpattant a kerti székből, és a dobógumihoz masírozott, csak úgy rengett a hasa közben, és a síp is fel-le ugrált nem jelentéktelen méretű mellei között.

– Jesszusom, Reade! Úgy csinálsz, mint egy öregasszony! Ne üsd azt a labdát! Engedd le az ütőt, és hagyd, hogy a labda eltalálja! Hányszor mondjam még neked? – Ezzel fogta az ütőt, engem a könyökével félretolt, és szembeállt Randy Morgannel, az aznapi próbadobóval. – Hajítsd! De legyen benne egy kis svung!

Randy teljes erejéből eldobta a labdát. Az edző lehajolt és bemutatott egy tökéletes pöcit. A labda még éppen érvényesen végigcsordogált a harmadik bázis vonalán. Steve Dombrowski ment érte, puszta kézzel akarta elkapni, ám kicsúszott a kezéből.

Az edző felém fordult.

– Tessék! Így kell ezt csinálni! Nem tudom, mi jár az eszedben, de eszedbe ne jusson!

Radar járt az eszemben, aki Mr. Bowditch házában várt az érkezésemre. Ami nekem tizenkét óra volt, az neki akár három és fél nap is lehetett. Nem tudta, miért maradt egyedül, és egy kutya képtelen a csipogós majommal játszani, ha nincs senki, aki eldobná neki. Próbálta vajon nem a házban elintézni a dolgát, vagy – mivel a kutyaajtó zárva volt –, már valahol lerendezte? Ha igen, nem érthette, hogy nem az ő hibája volt. A gazos kert, a düledező kerítés…  ezek jártak az eszemben.

Harkness edző a kezembe nyomta az ütőt.

– Akkor most csapj le egyet, de rendesen!

Randy nem próbált emberkedni, dobott egy lazát, hogy kisegítsen. Keresztbe tettem az ütőt, hogy pöcizzek… a labda viszont csúnyán felpattant. Randynek még csak le sem kellett lépnie a gyakorlódombról, hogy elkapja.

– Ennyi volt! – mondta az edző. – Indíts egy ötösre! – Ami öt kört jelent a tornacsarnok körül.

– Nem.

Mindenki egyszerre némult el. A mi térfelünkön és a röplabdázó lányok térfelén is. Mindenki minket figyelt. Randy a szájához kapta kesztyűs kezét, talán egy mosolyt akart elrejteni.

Az edző vaskos csípőjére tette a kezét.

– Mit mondtál?

Nem dobtam el az ütőt, mert nem voltam dühös. Felé nyújtottam, és annyira meglepődött, hogy el is vette tőlem.

– Azt mondtam, hogy nem. Elég volt. – Elindultam az öltözőhöz vezető ajtó felé.

– Azonnal gyere vissza, Reade!

Még a fejemet sem csóváltam, csak mentem tovább.

– Most azonnal gyere vissza, nem amikor lehiggadsz! Mert akkor már túl késő lesz!

De higgadt voltam. Higgadt és nyugodt. Még boldog is, mint amikor az ember rádöbben, hogy egy bonyolult matekfeladat megoldása nem is olyan nehéz, mint amilyennek első pillantásra látszott.

– A fenébe, Reade! – Az edző hangja kicsit ijedtnek tűnt. Talán mert én voltam a legjobb ütőjátékosa, vagy mert a kis lázadásom mindenki szeme láttára történt. – Azonnal gyere vissza! A győztesek soha nem adják fel, akik feladják, soha nem nyernek!

– Hívjon nyugodtan lúzernek! – mondtam.

Lementem a lépcsőn az öltözőbe, és átöltöztem. Így ért véget a baseballkarrierem a Hillview gimiben, de bántam? Nem. Bántott, hogy csalódást okoztam a csapattársaimnak? Egy kicsit, mert ahogy az edző szerette emlegetni, a csapat attól csapat, hogy mindenki együtt csapat. El lesznek nélkülem is. Nekem más dolgom volt.

6

Kivettem a borítékokat Mr. Bowditch postaládájából – semmi személyes, csak a szokásos levélszemét –, és bementem a hátsó ajtón. Radar nem tudott felugrani rám, azt hiszem, rossz napja lehetett, ezért gyengéden megfogtam a mellső lábát, óvatosan felemeltem és a derekamra raktam, hogy megsimogathassam felemelt fejét. Őszülő pofáját is végigsimítottam párszor ráadásképpen. Komótosan leereszkedett a lépcsőn, és elvégezte a dolgát. Megint felmérte a lépcsőfokokat, mielőtt felkapaszkodott volna rajtuk. Mondtam neki, hogy jó kislány, Harkness edző büszke lenne rá.

Néhányszor eldobtam neki a csipogós majmot, aztán készítettem pár képet. Más csipogók is voltak a kosarában, de szemmel láthatóan a majom volt a kedvence.

Követett az udvarra, amikor kimentem összeszedni az elborult létrát. Elvittem a fészerhez, megláttam a masszív lakatot az ajtón, ezért a létrát a csurgó alá, a falnak támasztottam. Miközben ezzel voltam elfoglalva, Radar morogni kezdett. Hátracsapott füllel, ráncos orral kuporodott le vagy hét méterre a lelakatolt ajtótól.

– Mi az, csajszi? Ha bűzösborz vagy mormota, én semmit sem…

Az ajtó mögül kaparászást hallottam, utána valami furcsa csipogó hangot, amitől felállt a szőr a hátamon. Nem állathang volt. Még sohasem hallottam ilyesmit. Radar ugatott, aztán nyüszített, majd még mindig hason fekve hátrálni kezdett. A legszívesebben én is menekülőre fogtam volna, ehelyett rácsaptam az ajtóra és vártam. Semmi. Ha Radar reakcióját nem látom, simán elhittem volna, hogy csak képzeltem azokat a hangokat, tenni viszont nem tudtam semmit. Az ajtót bezárták, ablak meg nem volt.

Még egyszer rávertem az ajtóra, szinte kihívón, hátha megint meghallom azt a furcsa hangot. Nem hallottam semmit, ezért visszamentem a házba. Radar nagy nehezen feltápászkodott, és követett. Egyszer hátranéztem, és láttam, hogy a kutya is hátrafelé pillant.

7

Majmoztam egy darabig Radarral. Amikor lefeküdt a linóleumra, és a pillantásából kiolvastam, hogy elég volt, felhívtam apát, és elmeséltem neki, hogy végeztem a baseballal.

– Tudom – felelte. – Harkness edző már felhívott. Azt mesélte, kicsit felforrósodott a levegő, de megengedi, hogy visszatérj, amennyiben bocsánatot kérsz először tőle, aztán az egész csapattól. Mert csalódást okoztál, így mondta.

Bosszantó volt, viszont vicces is.

– Apa, nem az állami döntő volt, hanem egy edzés. És faszfej volt. – Bár ehhez már hozzászoktam, mindannyian megszoktuk. Az edző képét betehették volna illusztrációnak a fasz címszó mellé az enciklopédiába.

– Tehát nem kérsz bocsánatot, jól hallom?

– Azért bocsánatot kérhetek, hogy nem figyeltem rendesen, mert tényleg így volt. Mr. Bowditchra gondoltam. Meg Radarra. Meg erre a helyre. Még nem dőlt össze, de nem sok van addig. Ha van időm, egy csomó mindent megcsinálhatok itt, és most már van időm.

Apa emésztette a dolgot néhány másodpercig, aztán megszólalt:

– Nem vagyok biztos abban, hogy értem, miért érzed ennek szükségét. Azt értem, hogy gondoskodsz a kutyáról, az legalább micve, de Bowditchot egyáltalán nem ismered.

Erre mit kellett volna felelnem? Azt kellett volna mondanom, hogy kötöttem egy egyezséget Istennel? Még ha olyan kedves is lett volna, hogy nem röhög ki (valószínűleg lett volna olyan kedves), azt mondta volna, hogy ezt a fajta gondolkodást hagyjuk meg a gyerekeknek, a protestánsoknak, és a kábéltévét vakulóknak, akik elhiszik, hogy egy varázsgyógyszer vagy étrend megoldást kínál a problémáikra. Legrosszabb esetben azt hihetné, hogy magaménak kívánom a dicsőséget a józanságáért, amelynek megőrzéséért olyan keményen megdolgozott.

Más is volt benne: magánügy volt. Az én dolgom.

– Charlie? Itt vagy még?

– Persze. Annyit mondhatok, hogy szeretnék minél több mindent megcsinálni, mielőtt talpra áll.

Apa felsóhajtott.

– Nem gyerek már, aki leesett az almafáról és eltörte a karját. Öreg. Lehet, hogy sohasem fog többé talpra állni. Erre nem gondoltál még?

Egyáltalán nem gondoltam erre, és okát sem láttam, hogy elkezdjem.

– Emlékszel, mit mondanak a programodban… lépésről lépésre!

Elnevette magát.

– De azt is mondjuk, hogy a múlt történelem, a jövő pedig rejtély.

– Jól hangzik, apa. Akkor ebben a baseball dologban megegyezhetünk?

– Igen, bár az állami válogatottság jól festett volna az egyetemi jelentkezésnél. Ezzel tisztában vagy, igaz?

– Igen.

– És a foci? Azt is ejteni akarod?

– Most még nem. – A fociedzéseken legalább nem kell Harkness edzővel megszenvednem. – Lehet, hogy Mr. Bowditch felépül, mire az augusztusi edzések megkezdődnek.

– Vagy nem.

– Vagy nem – értettem egyet vele. – A jövő rejtély.

– Valóban az. Amikor arra az éjszakára gondolok, amikor anyád úgy döntött, elmegy a Zippybe…

Elcsuklott a hangja. Én sem tudtam, hirtelen mit mondhatnék.

– Egy dolgot tegyél meg értem, Charlie. A The Weekly Sun riportere beugrott, és elkérte a számodat. Nem adtam meg neki, de az övét megkaptam. Interjút akar veled csinálni arról, hogyan mentetted meg Bowditchot. Olyan emberi történetféle sztorit.

– Nem is én mentettem meg, hanem Radar…

– Ezt is elmondhatod neki. De ha az egyetemeken tudni akarják, miért hagytad abba a baseballt, egy ilyen cikk…

– Értem. Add meg a számát!

Lediktálta, én meg beleírtam a telefonkönyvbe.

– Hazajössz vacsorázni?

– Először megetetem Radart.

– Remek. Szeretlek, Charlie.

Mondtam neki, hogy én is szeretem. Igaz is volt. Jó ember az apám. Voltak nehéz időszakai, de túljutott rajtuk. Nem mindenkinek sikerül.

8

Miután megetettem Radart, és megmondtam neki, hogy másnap jó korán jövök, visszamentem a fészerhez. Nem akartam igazából, volt valami nagyon nyomasztó abban az ablaktalan kis épületben a hideg áprilisi estén leszálló sötétségben, de csak rávettem magam valahogy. Megálltam a lelakatolt ajtó előtt és hallgatóztam. Semmi kaparászás. Semmi furcsa csipogó hang, amely mintha egy sci-fi-film földönkívüli teremtményétől jönne. Nem akartam dörömbölni, azonban rávettem magam arra is. Kétszer. Jó hangosan.

Semmi. Micsoda megkönnyebbülés.

Felültem a biciklimre, lerobogtam a Platánfa utcai dombon, a kesztyűmet a gardrób legfelső polcára hajítottam, aztán bámultam egy darabig, mielőtt becsuktam az ajtót. Jó játék a baseball. Semmi sem fogható ahhoz az érzéshez, mint amikor a kilencedik inning elején bevágsz egyet éppen a résbe, vagy amikor ülsz a buszon hazafelé egy megnyert idegenbeli meccs után, és mindenki röhög, lármázik, és a többiek seggét csapkodja. Tehát igen, van, amit bánok, de nem sokat. Buddhának arra a mondására gondoltam, miszerint minden a változásról szól. Arra jutottam, hogy sok igazság van benne. Pokoli sok.

Felhívtam az újságíró csávót. A The Weekly Sun ingyenes újság volt, amelyben néhány helyi érdekeltségű hírt és sporthíreket rejtettek a reklámok közé. A Zippy mellett mindig volt egy rakással, egy tábla hirdette, hogy VEGYÉL EGYET, amit egy zseni átjavított VIGYÉL SOKAT-ra. Az újságírót Bill Harrimannek hívták. Válaszoltam a kérdéseire, ismét Radarnak tulajdonítva a dicsőséget. Mr. Harriman megkérdezte, hogy lefényképezhetne-e kettőnket.

– Hát, nem is tudom. Engedélyt kell kérnem Mr. Bowditchtól, és most kórházban van.

– Holnap vagy holnapután megkérdeznéd tőle? Hamarosan le kell adnom a cikket a jövő heti megjelenéshez.

– Megkérdezem, ha tudom, de úgy emlékszem, kiírták egy újabb műtétre. Lehet, hogy nem engednek be hozzá, és az engedélye nélkül tényleg nem fog menni. – Pont az hiányzott, hogy Mr. Bowditch megharagudjon rám, márpedig ő könnyen méregbe gurult. Megnéztem a szót, amit az ilyen emberekre szoktak használni: mizantróp.

– Értem, értem. Majd tudasd velem, mi a döntés. Hé, nem te vagy az a srác, aki a győztes touchdownt szerezte a Stanford Prep ellen tavaly novemberben a Pulyka Kupán?

– Én voltam az, de nem fogok bekerülni vele az amerikai foci tíz legjobb pillanata közé. A kétyardos vonalukon voltunk, beütöttem.

Az újságíró nevetett.

– Micsoda szerénység! Tetszik. Hívj fel, Charlie!

Mondtam, hogy jó, aztán bontottam a hívást, és mielőtt leültem volna tanulni, odalent néztem egy kis tévét apával. Radar járt az eszemben, vajon mi lehet vele. Reméltem, hogy jól van. Hogy lassan hozzászokik a megváltozott napirendhez. Megint Buddha mondása jutott eszembe. Nem árt észben tartani.

NEGYEDIK FEJEZET

Látogatás Mr. Bowditchnál. Andy Chen. A pince. Hírek Máshonnan. Találkozás a kórházban.

1

Amikor másnap reggel megjelentem a Platánfa utca 1.-ben, Radar lelkesen, de most nem annyira féktelenül üdvözölt. Arra következtettem ebből, hogy talán kezd hozzászokni az új rendhez. Elvégezte a reggeli szükségét, befalta a reggelijét (apa egy tízkilós zsákkal állított haza), aztán játszani akart a majommal. Miután kifáradt a játékban, még maradt egy kis időm, ezért bementem a nappaliba, hogy megnézzem, működik-e az a régi televízió. Az idő egy részét azzal vesztegettem el, hogy a távirányítót kerestem, de persze Mr. Bowditch szennyládája még a házi szórakoztatóelektronikai rendszerek távirányító előtti korszakából származott. A képernyő alatt két nagy gomb volt. A jobb oldalin számok voltak – gondoltam, a csatornák lehetnek –, ezért eltekertem balra.

A készülék zúgása nem volt olyan kellemetlen, mint a fészerből kiszűrődő hangok, de attól még aggasztónak találtam. Hátraléptem, azt remélve, hogy nem robban fel. Egy idő után a Today reggeli tévéműsor úszott be a képbe, Matt Lauer és Savannah Guthrie éppen politikusokkal beszélgettek. A kép nem volt 4K-felbontású, talán 1K sem. De legalább volt. Megpróbáltam elmozdítani az antennát, amit Mrs. Silvius nyúlfülnek hívott. Elfordítottam az egyik irányba, és akkor jobb lett a kép (valamivel jobb). Amikor a másik irányba fordítottam, a Today beleveszett egy hóviharba. Megnéztem a készülék hátlapját is. Tele volt apró lyukkal, hogy a – jelentős – hőt kieressze, és rajtuk keresztül láttam a narancssárga fénnyel égő csöveket. Biztos voltam benne, hogy azok zúgnak.

Kikapcsoltam a tévét, és az jutott eszembe, milyen idegesítő lehetett mindig felállni, ha csatornát akart váltani az ember. Mondtam Radarnak, hogy iskolába kell mennem, de előtte készítek egy képet. Odaadtam neki a majmot.

– Fognád egy kicsit a szádban? Olyan aranyos!

Radar boldogan engedelmeskedett.

2

Mivel baseballedzésem már nem volt, kora délután értem a kórházba. A recepción megkérdeztem, Howard Bowditch fogadhat-e látogatót, mert egy ápolónő azt mondta, lesz még egy műtéte. A recepcióshölgy megnézett valamit a gépen, és azt mondta, felmehetek. Amikor elindultam volna a liftek felé, szólt, hogy várjak, és kitöltetett velem egy papírt. Az adataimat kérte „vészhelyzet esetére”. Az igénylő Howard Adrian Bowditch volt. A nevemet Charles Reedként írta be.

– Te vagy az, igaz? – kérdezte.

– Igen, de a vezetéknevemet rosszul írta. – Kisatíroztam, és nyomtatott betűkkel odaírtam, hogy Reade. – Ő kérte, hogy engem keressenek meg? Nincs senkije? Testvére? Mert nem hiszem, hogy én elég idős vagyok a fontos döntésekhez, például ha… – Nem akartam befejezni a mondatot, és a hölgy nem is várta el tőlem.

– Már aláírta a DNR-nyilatkozatot a műtét előtt. Ez a papír arra kell, ha esetleg hozatni akar veled valamit.

– Mi az a DNR?

Elmondta. Az újraélesztést tiltó nyilatkozatról van szó. Nem feltétlenül ezt akartam hallani. A rokonokkal kapcsolatos kérdésemre nem felelt, valószínűleg azért, mert nem tudott semmit, de honnan is tudott volna? Kitöltöttem a papírt, leírtam az otthoni címemet, az e-mail-címemet és a mobilszámomat. Aztán felmentem, és közben azonban gondolkoztam, hogy kurvára semmit sem tudok Howard Adrian Bowditchról.

3

Ébren volt, a lábát már nem kellett felfüggeszteni, de lassú beszédéből és üveges pillantásából ítélve eléggé totálkáros lehetett.

– Már megint te – mondta, ami nem feltétlenül azt jelenti, hogy annyira örülök neked, Charlie.

– Már megint én – bólintottam.

Aztán elmosolyodott. Ha régebb óta ismerem, biztosan megjegyeztem volna, hogy ezt gyakrabban is csinálhatná.

– Húzz ide egy széket, és mondd el, hogy tetszik a látvány!

Egy pléd takarta a derekáig. Azt lerántotta magáról, és felfedett egy bonyolult acélkütyüt, ami a lábát a sípcsontjától a felső combjáig közrefogta. Vékony nyársak fúródtak a húsába, a bemeneteknél kis gumi tömítőizékkel, amikre rászáradt a vér. A térdét bekötözték, akkora volt, mint egy cipó. A vékony nyársak legyező alakban a kötést is átszúrták.

Amikor meglátta az arckifejezésemet, kuncogni kezdett.

– Olyan, mint valami kínzóeszköz az inkvizíció korából, nem? Úgy hívják, hogy külső fixatőr.

– Fáj? – Ez lehetett az év legostobább kérdése. Azok a rozsdamentes acélnyársak tutira belefúródtak a csontjába is.

– Biztos fájna, de szerencsére kaptam ilyet. – Felemelte a bal kezét. A tenyerében egy kis kütyüt tartott, olyan volt, mint egy távirányító, ami a régi tévéjéhez hiányzott. – Gyógyszeradagoló pumpa. Állítólag arra elég, hogy a fájdalmat tompítsa, bár betépni nem fogok tőle. Csakhogy én még az aszpirinnál erősebb gyógyszert sohasem használtam, tehát szerintem igenis be vagyok állva, mint a gerely.

– Lehet, hogy így van – feleltem, és ez alkalommal nem kuncogott, hanem hangosan felröhögött. Én is vele nevettem.

– Fájni fog, ha jól sejtem. – Megérintette a fixatőrt, amely fémgyűrűket alkotott a lába körül; a bőrén meg olyan fekete véraláfutások éktelenkedtek, hogy nézni is fájdalmas volt. – Az orvos, aki ma reggel rám szerelte, azt mesélte, hogy ezeket a szerkezeteket az oroszok találták fel Sztálingrád ostrománál. – Most az egyik fémnyársat piszkálta, valamivel a véres tömítőgyűrű felett. – A ruszkik kerékpárküllőkből csinálták meg ezeket a stabilizáló nyársakat.

– Mennyi ideig lesz fent?

– Hat hétig, ha szerencsém lesz és rendesen gyógyul. Három hónapig, ha mégsem. Jóféle vasárut raktak belém, úgy emlékszem, titánium is van benne, de mire a fixatőrt leveszik, a lábam teljesen merev lesz. A fizikoterápia állítólag segít rajta, bár azt mondták, a kezelés „jelentős kellemetlenséggel jár majd”. Nietzsche ismerőjeként esetleg lefordíthatnád emberi nyelvre, mit jelent.

– Szerintem azt jelenti, hogy rohadtul fog fájni.

Arra számítottam, hogy megint nevetni fog – vagy legalább kuncogni –, de csak haloványan elmosolyodott, és a hüvelykujjával kétszer kattintott a kábszis kütyün.

– Azt gondolom, teljesen igazad van. Amennyiben abban a szerencsében részesültem volna, hogy az operáció során megszabadulok földi porhüvelyemtől, megkímélhetném magam attól a jelentős kellemetlenségtől.

– Ezt nem gondolod komolyan.

Összevonta – ősz és bozontos – szemöldökét.

– Nem te mondod meg, mit gondolok komolyan. Engem lebecsülsz vele, rólad meg azt a képet festi, hogy hülye vagy. Pontosan tudom, mi vár rám. – Aztán szinte duzzogva hozzátette: – Hálás vagyok, hogy meglátogatsz. Hogy van Radar?

– Jól. – Megmutattam neki az új képeket. Sokáig nézegette azt, amelyiken Radar a majmával a szájában ül. Aztán visszaadta a telefonomat.

– Kinyomtassak neked egyet, tekintve, hogy nincs telefonod, amire átküldhetném?

– Annak igazán nagyon örülnék. Köszönöm, hogy eteted. És hogy foglalkozol vele. Biztos vagyok benne, hogy értékeli. Én is értékelem.

– Szeretem. Mr. Bowditch…

– Howard.

– Howard, rendben. Levágnám a füvet, ha lehet. Van fűnyíró a fészerben?

A tekintete bizalmatlanná vált, és a gyógyszeradagolót letette az ágyra.

– Nincs. Semmi nincs abban a fészerben. Legalábbis semmi hasznos.

Akkor miért van lelakatolva? lett volna a kérdés, amiről tudtam, hogy jobb, ha fel sem teszem.

– Jó, akkor hozom a mienket. Ott lakunk az utcában.

Felsóhajtott, mintha ennyi mindennel egyszerre nem akart volna foglalkozni. A napját elnézve valószínűleg így is volt.

– De miért akarod megcsinálni? Pénzért? Munka kell?

– Nem.

– Akkor miért?

– Erről nem igazán akarok most beszélni. Fogadjunk, hogy van olyan dolog, amiről te sem akarsz, ugye? – Például a lisztesdobozról. Meg a fészerről.

Nem nevetett, de a szája megrándult.

– Így is van. Arról a kínai izéről van szó? Ha megmented egy ember életét, utána felelősséggel tartozol érte?

– Nem. – Az apám életére gondoltam. – Mi lenne, ha nem beszélnénk róla? Levágom a füvet, talán a kerítést is megjavítom a ház előtt. Ha akarod.

Hosszasan bámult rám. Aztán kissé riasztó éleslátással folytatta:

– Ha igent mondok, szívességet teszek neked?

Elmosolyodtam.

– Egyébként igen.

– Jól van, rendben van. Bár egy fűnyíró kinyiffan, ha belevág abba a bozótba. Van néhány szerszám a pincében. A legtöbb szart sem ér, de a kaszával levághatod a füvet akkorára, hogy a fűnyíró is bírja, csak előtte le kell róla dörzsölni a rozsdát és megélezni a pengét. A munkapadon talán van is köszörűkő. Ne engedd le Radart a lépcsőn! Meredek, nehogy leessen.

– Rendben. És a létra? Azzal mit csináljak?

– A hátsó veranda alatt a helye. Bárcsak ott hagytam volna, akkor nem lennék most itt. Az istenverte orvosok az istenverte rossz híreikkel! Más?

– Hát… egy újságíró a The Weekly Sun-tól cikket akar írni rólam.

Mr. Bowditch a mennyezetre függesztette a tekintetét.

– Az a szennylap! Belementél?

– Apa azt akarja, hogy igen. Szerinte jól fog mutatni a felvételinél.

– Lehet, hogy igaza van. Bár… nem a The New York Frász-ról van szó, igaz?

– A pasas akar egy képet rólam Radarral. Azt mondtam neki, hogy megkérdezem, de biztosan nem akarod. Ami teljesen rendben is van.

– A hős kutya, ezt a megközelítést akarja? Vagy azt, amit te akarsz?

– Szerintem Radart illeti a dicsőség, ennyi, csak ő nem tudja kiugatni magának.

Mr. Bowditch átgondolta a dolgot.

– Rendben, de nem az én portámon. A járdára állj ki vele. A kapuból lefotózhat titeket. Mármint a kapun kívülről. – Felkapta a fájdalomcsillapító kütyüt, és néhányszor megnyomta. Aztán kelletlenül, szinte félve folytatta: – A bejárati ajtó mellett lóg a póráz. Lehet, hogy szívesen lesétálna a dombon… de mindenképpen pórázon. Ha elüti egy autó, sose bocsátom meg neked!

Mondtam neki, hogy értettem, nyilván. Mr. Bowditchnak nem voltak testvérei, és se élő, se holt exfelesége. Csak Radar.

– És ne menjetek túl messzire! Réges-régen akár hat kilométert is sétált, de azoknak az időknek vége. Most jobb, ha mész. Szerintem alszom egyet, amíg meg nem hozzák az itt vacsorának nevezett moslékot.

– Oké. Örülök, hogy láttalak. – Tényleg örültem. Megkedveltem, és valószínűleg nem is kell elmagyaráznom, hogy miért, de elmondom. Azért kedveltem, mert szerette Radart, és őt én is szerettem.

Felkeltem, és arra gondoltam, hogy megpaskolom a kezét, aztán mégsem tettem meg, elindultam az ajtó felé.

– Jézus, van egy másik dolog is! – mondta. – Legalábbis most ez az egy jut eszembe. Ha még hétfőn is itt vagyok, és nyilván itt leszek, akkor szállítják ki az élelmiszereket.

– A Kroger’s?

Megint azt a hülye-vagy pillantást vetette rám.

– A Tiller & Fiai.

Ismertem a Tillert, de mi nem ott vásároltunk, mert az egy „ínyenc bolt” volt. Tehát drága. Halványan emlékszem egy születésnapi tortára, amit anya ott vett öt- vagy hatéves koromban. Citromos máz volt rajta, a rétegek között meg krém. Azt gondoltam akkor, hogy ennél finomabb torta nincs is a világon.

– A kiszállító általában reggel jön. Felhívnád őket, hogy inkább délután hozzák az árut, amikor te is ott tudsz lenni? A rendelés ott van náluk.

– Rendben.

A homlokára simította a kezét. Nem lehettem biztos benne, mert már az ajtóban álltam, de mintha reszketett volna.

– Ki is kell fizetned. Menni fog?

– Persze. – Majd kérek apától egy üres csekket, és ott kitöltjük.

– Mondd meg nekik, hogy töröljék a heti rendelést, amíg nem szólok! És írd össze a költségeket! – Lassan végighúzta a kezét az arcán, mintha a ráncokat akarta volna elsimítani, ami veszett fejsze, ha engem kérdeztek. – A francba, de utálok másoktól függeni! Miért kellett felmásznom arra a létrára? Biztos bevettem előtte egy leszarom-tablettát.

– Minden rendben lesz – mondtam, de miközben a lift felé igyekeztem a folyosón, eszembe jutott valami, amit akkor mondott, amikor a létráról beszéltünk: Az istenverte orvosok az istenverte rossz híreikkel! Valószínűleg arra utalt, hogy az istenverte lába istenverte hosszú ideig fog gyógyulni, és talán egy istenverte fizikoterapeutát (lehet, hogy egy istenverte tolvajt) is be kell engednie a házba.

De valami nem hagyott nyugodni.

4

Felhívtam Bill Harrimant, és mondtam neki, hogy lefényképezhet Radarral, ha még akar. Meséltem neki Mr. Bowditch feltételeiről, mire Harriman azt mondta, hogy rendben van.

– Meglehetősen remeteéletet él, ugye? Semmit sem találtam róla sem a mi adatbázisunkban, sem a The Beacon-nél.

– Fogalmam sincs. A szombat reggel megfelel magának?

Megfelelt neki, tíz órában egyeztünk meg. Felültem a kerékpáromra, és hazaindultam, lassan tekertem, de a fejemben gyorsan kergették egymást a gondolatok. Először is Radar. A póráz az előszobában lógott, ilyen mélyen még nem hatoltam be a nagy, öreg házba. Viszont nem láttam azonosítót Radar nyakörvén, ami azt is jelenthette, hogy nincs igazolása a veszettség elleni oltásról, meg semmi másról sem. Egyáltalán járt már állatorvosnál? Úgy sejtettem, hogy nem.

Mr. Bowditch házhoz szállíttatta az élelmiszert, ami elég puccos módja annak, hogy legyen otthon sör és gumicukor, a Tiller & Fiai meg tényleg puccos boltnak számított, ahol sok zsével rendelkező puccos emberek vásároltak. Ami miatt feltettem a kérdést, amit korábban apa is, hogy vajon mivel foglalkozott Mr. Bowditch, mielőtt nyugdíjba vonult. Választékosan beszélt, majdnem úgy, mint egy professzor, de nyugdíjas tanárok nem igazán engedhetik meg maguknak, hogy egy olyan boltban vásároljanak, amelyik azzal dicsekedett, hogy saját, „süllyesztett” borospincéje van. A tévéje ősrégi volt. Nem használt sem számítógépet (erre fogadtam volna), sem mobiltelefont. Autót sem tartott. A második keresztnevét tudtam, de a korát nem.

Amikor hazaértem, felhívtam a Tillert, és átszerveztem a kiszállítást hétfőn három órára. Már arra gondoltam, hogy a házi feladatommal átköltözöm a Bowditch házba, amikor Andy Chen kopogott be a hátsó ajtón, ki tudja, mennyi idő után. Kisgyerekként Andy, Bertie Bird és én elválaszthatatlanok voltunk, úgy hívtuk magunkat, hogy a három muskétás, de Bertie-ék elköltöztek Dearbornba (valószínűleg szerencsémre), Andy meg olyan agyas volt, hogy egy csomó fakultációt felvett, még fizikát is az Illinois Egyetem kihelyezett tagozatán. Sportolt is persze, bár két olyan sportágban tűnt ki, amiben én nem. Az egyik a tenisz volt, a másik a kosárlabda Harkness edzőnél, és már tudtam is, miért jött el hozzánk.