Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala, 2015

A sötétség fogságában, 2015, 2018

Eltitkolt múlt, 2016

Viharos érzelmek, 2016

Törékeny vonzerő, 2017

Elvarratlan szálak, 2017

Ördögi kísértés, 2018

Csábító-sorozat 1–3., 2018–2019

Bűnös viszony 1–2., 2019–2020

Elfojtva 1–2., 2020–2021

Biztos menedék 1–2., 2020–2021

Hatalom, mámor, Toszkána 1–3., 2021–2022

Egyszerűen bonyolult (Perzselő románc Provence-ban), 2022

Copyright © Anne L. Green

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-38-8

Az ember természeténél fogva társas lény, ezért vágyunk görcsösen mások szeretetére.

A szeretet azonban sosem tökéletes, nem mindig édes, mint a macaron, időnként kesernyéssé válik, akár a levendula, sőt olykor fájdalmasan belénk mar, akár a csili, amit, ha túlzásba viszünk, megérezzük a szeretet pusztító erejét, ami pokollá válhat.

A szeretetért sóvárgó ember nem kap elég megbecsülést, szeretetet a legfontosabb személytől: saját magától!

Szeressétek önmagatokat, és ne csak emberek legyetek, hanem emberségesek is!

Ne ítélkezzetek mások felett, mert sosem tudhatjátok, kinek mit rejt a múltja, és mit hozhat a holnap!

ALYSSA

Ízek és érzelmek

„Ismét elölről kell kezdenie mindent. Nem érzett örömteli várakozást az új kezdet miatt, nem voltak csillogó reményei. Minden egyes alkalommal egyre nehezebb volt az újrakezdés, mert tovább kellett hurcolnia magával még egy kudarc ólomnehéz terhét, újabb és újabb bizonyítékát annak, hogy őt képtelenség szeretni.”

(Katherine Stone)

Várakozás. Sosem volt a legfőbb erényeim között, de igyekeztem nyugalmat erőltetni magamra.

Axel minden előzmény nélkül kirángatott a tengerparti kisházból, és elcipelt magával a bajba jutott barátjához, mert attól félt, ha egyedül hagy, megint ostobaságot csinálok. Habár kíváncsi voltam, mi az, ami ennyire kiborította, nem szerettem volna, ha másnap arról cikkeznek az újságok, hogy a híres plasztikai sebész felesége helyi hotelekben tart titkos légyottokat fiatal fiúkkal. Éppen ezért, miután elrohant, visszaültem az autójába, és elmerengtem az elmúlt napok történésein. A csuklómat vizsgálgattam, és azon töprengtem, hogyan jutottam a temetőben odáig, hogy öngyilkosságot kíséreljek meg. Sosem tartottam magam öngyilkosságra hajlamosnak. Azt vallottam, hogy minden helyzetből van kiút, de akkor ott elegem lett mindenből és mindenkiből. Elviselhetetlenné vált a világ. Azok az emberek, akik hajdan szerettek, mára elárultak, átvertek és elhagytak. Az volt az érzésem, hogy egy mókuskerékbe kerültem, ahol az örökös lelki fájdalom felemésztett. Úgy voltam vele, hogy már nem bírok többet. Megkönnyítem az életüket, és végleg eltűnök. Azt hittem, hogy ez a legegyszerűbb, legfrappánsabb megoldás, de a sors másként alakult. Nem szállhattam ki csak úgy.

Szegény Axelt tartottam a kiváltó oknak, hogy az életem romokban hevert, de ha a mélyére ástam a problémáimnak, be kellett látnom, hogy semmiről sem tehetett. Az élet számomra olyan volt, mint egy tökéletes macaronrecept. Ha pontról pontra követed a leírást, minden csodálatosan alakul. Ám ahogy az egyszerű receptbe is csúszhatnak hibák, nem megfelelően darált liszt, hanyagul kikevert tészta, úgy az életemet is megbonyolították bizonyos tényezők, mint például az érzelmek vagy a gondolatok. Axel pedig az a hozzávaló volt, ami véletlenül belepottyant, hozzákeveredett a tésztához. Nem tudtam már kiszedni, kitörölni, képtelen voltam úgy tenni, mintha nem létezne, hiszen az az ízvilág, amit nyújtott, felejthetetlenné tette őt. Persze megoldás lehetett volna, hogy soha többé nem veszem elő azt a bizonyos hozzávalót, de úgy hatott rám, mint egy vírus. Hiába tettem úgy, mintha nem létezne, a tünetek folyton emlékeztettek rá, hogy a bőröm alá férkőzött, a sejtjeimben bujkál. Ő nem a hiba a receptben, sokkal inkább az a bizonyos titkos hozzávaló, ami által tökéletessé válik egy keserédes pillanat. Axel valójában egy áldozat, hiszen ahogy én nem szabadulhattam tőle, ő sem tőlem. Beleakadt az életem köré szőtt hálóba, és miután belém gabalyodott, benne is ragadt.

Szakítanod kell vele! Akármennyire vágyom is a közelségére, véget kell vetnem ennek az éretlen fellángolásnak!

Istenem, de olyan jó!

A gondolatra, hogy végleg kilép az életemből, eluralkodott rajtam a szorongás és a félelem, a sokk pedig felnagyította mindazt, ami nyomasztott. Ha most elmegy, akkor végem! Senkim nem maradt, akire számíthatnék. A vele töltött idő olyan, mint diétázónak egy falat étcsokoládé. Amíg elolvad a számban, nem gondolok rá, milyen bűnös lépésre is szántam el magam, sőt remegek egy következő falatért, hiába tudom, hogy miután véget ér az ízorgia, azonnal bűntudat gyötör. Félek, hogy sosem tudok majd bűntudat nélkül belekóstolni ebbe az életbe, pedig a lelkem vágyik egy kis melegségre, hisz arra született, hogy szeressen és szeressék. De miért kell nekem ahhoz csalnom, hogy élvezetet leljek az életemben?

Felsóhajtottam, majd alaposabban is feltérképeztem az autóját. Egy egyedi bőrkárpittal ellátott Maserati Cabrio. Ezek szerint az ő családja sem panaszkodhat, ami az anyagiakat illeti…

Kíváncsi lettem, és kinyitottam a kesztyűtartót. Istenem, ez olyan szánalmas! Nem turkálhatok a dolgai között! Nincs hozzá jogom! Már éppen visszacsaptam volna a fedelet, amikor megpillantottam egy fényképet, amelynek a sarka kikandikált a kacatok alól. A ház felé siklott a pillantásom, amerről az érkezését vártam, majd amikor meggyőződtem róla, hogy még nem jön, megfogtam a fotót és kihúztam. Axel és néhány haverja volt a képen fiatal lányok gyűrűjében. Hát persze hogy tapadnak rá a lányok, mint a bélyeg! A tekintetemet vonzotta a helyes arca. A borosta, amit mostanában visel, még vonzóbbá teszi őt. Vagy csak azért gondolom ezt, mert így kevésbé látványos a korkülönbség, ami köztünk van?

Teljesen lehangolt, ahogy megakadt a szemem az alulöltözött, hatalmas kebellel rendelkező lányon, aki úgy fonódott Axel köré, mint az inda. Vajon ki ez a lány? A barátnője? Ismeretlen érzések törtek rám. Semmi közöm hozzá. Mégis, mielőtt visszatettem volna a képet a kesztyűtartóba, megfordítottam, hátha a hátoldalán találok valamit arról, ki az a lány, vagy hogy mikor és hol készült a kép. „Egy kis ajándék, hogy örökké emlékezz a forró éjszakáinkra. Vanna” – olvastam a szöveget.

Hirtelen magam sem tudtam, miért, de feldúlt lettem. A fotót visszadobtam a kesztyűtartóba, de tudtam, hogy már késő. A kép és a hátoldalán lévő szöveg beleégett az agyamba.

Ostoba vagyok, mert azt hittem, egy ilyen pasit komolyan érdekelhetek. Csak legyezgeti Axel hiúságát, hogy egy elkeseredett férjes asszony vágyait is képes kielégíteni, vagy ami ennél is rosszabb, talán fogadást kötött a barátaival, hogy képes engem becserkészni, és vajon hányszor fog megdugni az ittléte alatt. Sírással küszködtem, amikor váratlanul sziréna hangja ütötte meg a fülem. A mentőautó sietve parkolt le, majd két orvos rohant abba az épületbe, amerre Axel is eltűnt.

Axel! Kivetődtem az autóból, és már nem érdekelt, hogy ki lát meg, szaladtam én is utánuk. A hotel aulájában nagy volt a nyüzsgés, a recepciós igazította útba a mentősöket. A nyomukban siettem én is végig a folyosón. A szívem majd kiugrott a helyéről, annyira aggódtam Axelért. A szoba ajtaja, ahová rohantak, nyitva volt ugyan, de nem láttam semmit. Hosszú másodpercekig toporogtam az ajtó előtt, nem mertem bemenni, amikor megszólított a hotel egyik alkalmazottja.

– Ön is hozzátartozó? – szegezte nekem a kérdést.

– Hogy mondja, kérem? – csuklott el a hangom.

– A halott fiatal férfié? – pislogott részvéttel a tekintetében.

– Halott? – hebegtem, és hirtelen forogni kezdett körülöttem a világ. Nem veszíthetem el őt is! – Axel – kaptam a tekintetem a szoba irányába. – Axel – kiáltottam el magam. Könnyek szöktek a szemembe, majd megláttam őt, ahogy felém közelít. – Istenem, Axel! – rohantam elé, és ugrottam a nyakába. Habár csak másodpercekig tartott, amíg azt hittem, elveszítettem, de ugyanaz az érzés tört rám, ami Amélie halálakor. Semmivé porladt a világom. Szorosan magamhoz öleltem a megkönnyebbüléstől. Körém fonta a karját és a nyakamba temette az arcát, majd fájdalmas zokogásban tört ki.

– Chris meghalt – nyelte a könnyeit. – Elkéstem – sírt vigasztalhatatlanul. A hátát simogattam, és szégyelltem, de hálát adtam magamban, hogy neki semmi baja. A szoba felől hangos jajveszékelés hangja hallatszott, és az, ahogy egy nő elkeseredetten ordít. A torkából hátborzongató hang tört fel, akár egy sebzett állat üvöltése.

– Kisfiam! Nem, nem, nem! Ez az egész csak egy rémálom! Hiszen az előbb még beszéltél hozzám! Hogy tehetted ezt, édes kisfiam? Kérlek, istenem, ne hagyd, hogy elmenjen! Maradj velem, Chris, maradj velem! Annyira szeretlek!

Nem tudtam, mi történt, csak annyit értettem az egészből, hogy egy anya elvesztette a fiát. A mellkasomban a fájdalom olyan megsemmisítő erővel robbant, hogy alig kaptam levegőt; mintha fojtogattak volna. Elgyengültem és megrogyott a térdem. Axel észrevehette, mert elhúzódott tőlem, és az arcomat tanulmányozta. Egyre szaporábban kapkodtam levegőért, és nem vágytam másra, csak egy kis csendre. Újra Axel mellkasához bújtam, és mélyen belélegeztem a megnyugtató illatát.

Abban a pillanatban egy dühös férfi szelte át a szobát.

– Hol van az a pokolfajzat? Ő tehet mindenről – viharzott ki a belső helyiségből. – Te vagy a fiam gyilkosa! – rontott neki Axelnek. – Te ölted meg őt! – tépte le rólam Axelt, mielőtt megfordulhatott volna. A következő pillanatban pedig már lódult is az ökle.

– Ne! – kiáltottam el magam, és ösztönösen Axel elé léptem, így a férfi Axel helyett engem talált el. Az arcomat égető fájdalom pillanatok alatt szétterjedt az egész testemben. A fogaim összekoccantak, megéreztem a vér jellegzetes fémes ízét a számban. Megtántorodtam és nekiestem Axelnek, aki elkapott, leültetett, aztán a következő mozdulatával már ütött is vissza az ismeretlen férfinak. Nem tudtam figyelni a körülöttem zajló eseményekre, mert a fejem zúgott, és folyamatosan szédültem. Elhomályosult előttem a világ.

– Hölgyem, jól van? – szólongatott egy idegen hang. Egy széken ültem, és csak lassan tisztult ki a kép. Fókuszálni próbáltam, hogy a ködön át kiélesedjen az előttem térdelő férfi arca. – Hallja, amit mondok? – szólalt meg újra. Bizonytalanul bólintottam, de rögtön Axel után kutattam a tekintetemmel.

– Axel! – nyögtem.

– Próbáljon meg megnyugodni és rám koncentrálni, ha kérhetem – utasított az ismeretlen férfi, aki a ruházatából ítélve mentős lehetett. – Nagy ütést kapott a fejére, szeretném megvizsgálni – beszélt hozzám türelmesen. – Lehet, hogy agyrázkódása van – tájékoztatott.

Vettem egy mély lélegzetet, és hagytam, hogy a szemembe világítson, majd feltett néhány kérdést, amelyekre a legjobb tudásom szerint válaszoltam is.

– Nos, hogy van? – szólalt meg mögöttem Axel. Azonnal megfordultam. Megpillantottam őt, ahogy zaklatottan körülöttem toporog.

– Hová lett? – csuklott el a hangom, miközben a férfi után kutattam, aki megütött.

– Borzasztóan kiborult a fia halálától.

– Mi történt vele? – fúrtam a tekintetem Axelébe.

– A mentősök leszedték rólam, és nyugtatókat kapott – felelte tömören.

– Nem. Chrisszel mi történt? – dadogtam. Axel egy hosszú pillanatra lehunyta a szemét, nagyokat nyelt, majd végül alig hallhatóan kibökte:

– Felakasztotta magát.

– Jézusom! – kaptam a szám elé a kezem.

– Láttam magán a bűntudatot – nézett a mentős Axelre. – A testvére volt?

– A barátom. Éreztem, hogy nem stimmel vele valami, de elkéstem – dörzsölte meg az arcát Axel.

– Ha ez segít, akkor elárulom, hogy nem tudott volna rajta segíteni. Azonnal eltört a csigolyája – akart enyhíteni a mentős az önmarcangolásán.

Axel szorosan szorította össze az állkapcsát.

– Az csak azonnali öntudatvesztést és légzésbénulást okoz, de a szívet nem állítja le. Akár húsz perc is eltelhetett, mire megállt. Orvos vagyok, pontosan tudom – préselte ki az ajkán. Igyekezett uralkodni az érzelmein, de én láttam rajta, hogy szenved, amit kétségbeesetten igyekezett elnyomni magában.

Amikor végre távoztunk és elindultunk a tengerparti kis menedékünk felé, egész úton meg sem szólalt.

– Honnan tudtad? – kérdeztem gyengéden. Összeráncolt homlokkal pillantott felém. – Honnan tudtad, hogy készül valami? – pontosítottam.

– Nem tudom – túrt a hajába. – A szemedből áradó mély bánat és reményvesztettség volt ismerős, de sajnos túl későn kapcsoltam.

– Miattam nem kell aggódnod. Nem teszem meg újra – adtam tudtára bűnbánóan. Bele sem akartam gondolni, mit élhetett át, amikor megtalált vérző csuklóval a földön fekve.

Axel a fejét felém kapta, és az út szélére kormányozta az autót, majd indulatosan rázendített.

– Hát, azt nagyon hálásan megköszönném. Ti, akik úgy döntötök, hogy elegetek van és kiszálltok, el sem tudjátok képzelni, mit érzünk mi, túlélők – nyomta meg az utolsó szót. – Vagy pont ez lenne a cél? Érezzük mi is szarul magunkat? Emésszen minket is ugyanaz a fájdalom, szomorúság, zavar, üresség, szégyen, harag, magány, mint titeket, amikor feladtátok? Hát vedd tudomásul, hogy ez rohadtul nem fair! Minden öngyilkosjelölt csak magára gondol és arra a személyre, akin bosszút akar állni. A többiek meg baszódjanak meg! Céltalanul keressék csak a miértekre a válaszokat? Bénítsa meg őket a bűntudat, hogy nem voltak ott, amikor kellett volna, vagy hogy miért nem értek oda időben, hogy megakadályozzák a végzetes döntést? Magasról leszarjátok, mit érzünk! Hát tudd meg, hogy arra, amit tesztek, nem létezik felmentés, nincs bocsánat! – üvöltött.

A torkom elszorult, és könnyek potyogtak a szememből. A mellkasomra olyan nyomás nehezedett, amit nem tudtam elviselni, ezért feltéptem az ajtót, kipattantam, és futni kezdtem, de nem jutottam messzire, mert térdre zuhantam a rám törő zokogástól. Igaza van! Abban a percben, amikor az öngyilkosság mellett döntöttem, felerősödött bennem a gyász. Csak az járt a fejemben, hogy megszűnjön a fájdalom, és újra a lányommal lehessek.

Axel letérdelt elém, és a keze közé vette az arcomat.

– Ne haragudj! – nyelte ő is a könnyeit. – Teljesen kiborultam. Soha nem fogom tudni elfogadni, amit Chris tett, mert élni mindig érdemes, mindig van megoldás.

A vállára borultam, és a hátán görcsösen markoltam a pólóját. A szorosan összepréselődött testünk együtt rázkódott a sírástól.

– Bocsáss meg nekem, hogy ezt az egészet rád zúdítottam! – tolt el magától. – De ez nekem túl sok!

– Én is sajnálom, Axel! Sajnálom, hogy belekeveredtél az életembe. Nekünk nem lett volna szabad egymásba gabalyodni, de az a leküzdhetetlen vágy, amit a közeledben érzek, pont olyan, mint a halál. Lecsap rád, és bumm. Esélyed sincs kitérni előle.

Csak néztük egymást, visszafojtott lélegzettel. Amikor újra megszólalt, a hangja tele volt vágyakozással.

– Vicces, hogy a sors milyen furcsa élethelyzeteket produkál. Most már én is tudom, mit jelent a szó: bárcsak – suttogta.

Fölém hajolt, a hüvelykujja az ajkam cirógatta, majd egy érzéki csókkal tapasztotta be a számat. Nem bírtam ellenállni neki, mert én is ugyanarra vágytam, amire ő. Hihetetlenül gyengéd volt, ami előcsalt belőlem egy jóleső sóhajt. Axel finom, puha ajka elvált az enyémtől, az arcom, az állam kezdte el csókolgatni. Teljesen megrészegültem, ahogy haladt lefelé a nyakam vonalán, majd újra elmerült az ajkam között. Az ártatlan puszikból szenvedéllyel fűtött csók lett. Átadtam magam a pillanatnak, mert én is éheztem az érintésére, a gyengédségére, a csókjaira, de mégis erőt vettem magamon.

– Ezt nem szabad! – húzódtam el tőle.

– Tudom, de nem tehetek róla, vadító az illatod, a bőröd pedig olyan puha és bársonyos.

Kínosan éreztem magam, hisz először szenvedélyesen visszacsókoltam, majd leállítottam. Nem akarom őt bolondítani.

– Alyssa! Ne nézz rám ilyen ijedten! Ugye tudod, hogy ez nem a szexről szólt? – mentegetőzött.

Hát akkor ugyan miről? Habár megvolt a saját teóriám, nem válaszoltam neki.

– Tudom, hogy össze vagy zavarodva, de hidd el, eszem ágában sincs sürgetni téged.

– Ezt csak mondod – motyogtam magam elé. – A fantáziád ellenben szárnyal – pillantottam a nadrágjának egy feltűnően kidudorodó pontjára. – Gondolatban már az előbb is bennem voltál…, éreztem – égett az arcom a csókja hevességétől.

– Sajnálom, ha csak ezt érezted – tárta szét a karját megadóan. – Úgy tűnik, hiába igyekszem, mindent elrontok.

– Ugyan már, Axel! Ez nem a te hibád. Te is csak egy pasi vagy. Igaz, hogy fiatalabb és rendesebb azoknál, akiket ismertem, de akkor is csak egy férfi. Ahogy a mondás is tartja, a pasik minden szerelme a lábuk között van. Szerinted meddig fogod bírni? Ma estig? Jövő hétig?

– Elképesztő… – kerekedett ki a szeme. – Most már a te szemüvegeden át látom magam. Egy kamasz fiú vagyok, akinek állandóan áll a farka, és csak a szexet akarja.

– Mert mást nem tudok nyújtani – csúszott ki a számon.

– Azt reméltem, hogy én neked viszont igen. Naivan azt feltételeztem, hogy a karomban menedékre, gondoskodásra, biztonságra lelsz. Arról, hogy így reagál rád, nem tehetek – bökött a férfiassága felé. – Különösen érzékeny, ha a közelembe kerülsz, és mivel igen kíváncsi természetű, olthatatlan vágyat érez, hogy minél behatóbban felfedezzen téged. Ám ez nem pusztán biológiai reakció. Ha csak a kielégülésre hajtanék, ugyan miért tepernék még mindig nálad? Megoldhatnám a dolgot saját kezűleg, vagy egy útszéli lánnyal pár perc alatt. De te nem egy felfújható guminő vagy számomra, ahogy a szex sem csak móka. Lehet, hogy fiatal vagyok, és dúl bennem a tesztoszteron, és igen, férfi vagyok, akit legtöbbször az ösztönei irányítanak, de ugyanakkor emberi lény is vagyok, aki szeretkezni akar veled, ám ehhez kölcsönös vonzódás és érzelmek kellenek, mert ezek nélkül nem lesz több az egész, mint biológiai szükséglet.

– Nekem pontosan az utóbbival van bajom. Érzelmek köztünk nem alakulhatnak ki – csattantam fel dühösen.

Axel dacosan megemelte az állát, majd diadalmasan közölte:

– Félek, hogy ezzel már elkéstél.

Már éppen szóra nyitottam volna a számat, hogy tiltakozzak, amikor folytatta.

– Szavakkal hiába tagadod, a tested már válaszolt helyetted. De bárhogy alakuljanak is a dolgok kettőnk között, tudnod kell, hogy soha nem élnék vissza a helyzettel. Soha nem vetném rá magam egy érzelmileg sebezhető nőre, aki biztonságra, nem pedig vad szexre vágyik.

– De mi van abban az esetben, ha ez a nő valójában mindkettőt akarja? – csúszott ki a számon, de azonnal meg is bántam.

– Akkor, ha már biztos a dolgában és készen áll, jelét fogja adni. Addig viszont megelégszem azzal, ha az érzelmi mankója lehetek. A várakozásnak is megvan a maga varázsa. Addig is számolom a perceket, és igyekszem megélni veled az összes boldog pillanatot, ami megadatik.

A francba az egésszel! Hisz bennem sem csak a vágy munkálkodik. Ha így lenne, kimennék a partra és lefeküdnék az első pasassal, aki szembejön. Basszus! Hiszen pontosan ezt tettem. De akkor miért nem vagyok képes továbblépni? Miért ijeszt meg annak a gondolata, hogy hamarosan elmegy, miért akarom, hogy maradjon és mellettem legyen? Miért vágyom arra, hogy azt mondhassam, ez a férfi az enyém?

Naivan azt hittem, ennyi idős koromra megtalálom azt a férfit, akit életem végéig szerethetek, akivel együtt tanakodunk, hogy két vagy három gyerekünk legyen. A férfit, aki pont úgy néz rám, ahogy most Axel…, csakhogy ő nem lehet az a férfi.

Axel

Makrancos macaron

„A szerelem olyan szenvedély, amely akkor is éget, ha nincs hozzá társ. Akkor talán még kínzóbb. Mert a reménytelen szerelem édes kín, ám az egyedüllétben még a szerelem is megkeseredik.”

(Benedek István)

A tengerparti kisház verandájának lépcsőjén ültem, és csak bámultam magam elé. A tenger felől lágy szellő fújdogált, ami frissítően hatott. Alyssa elaludt ugyan, de én képtelen voltam álomba zuhanni, mert ahogy lehunytam a szemem, folyamatosan Chris arcát láttam magam előtt. Emlékképek villantak be róla és a vele átélt élményekről.

– Ez az egész csak egy rémálom, Axel! Hamarosan véget ér, és akkor elmondhatod neki, milyen sokat jelent neked. Kapsz egy második esélyt, hogy bebizonyítsd, igenis méltó vagy a barátságára – suttogtam magamnak, hogy csillapítsam a bennem dúló vihart.

– Én is csak ezekkel a szavakkal voltam képes túlélni az első heteket – szólalt meg mögöttem váratlanul Alyssa; ezek szerint mégsem aludt. – Szerettem volna hinni, hogy az élet nem ilyen kegyetlen, és hogy létezik második esély.

Nem válaszoltam, mert féltem, hogy akkor kibukik belőlem az a sok érzelem, ami már a felszínt kapargatva bugyogott bennem. Alyssa leült mellém, és ő is a messzeségbe szegezte a tekintetét. Egy végeláthatatlan percig hallgattuk a víz morajlását, a parthoz verődő hullámok csendes, csobogó dallamát.

– Fél életemet itt éltem le, de ebben a festői látványban még sosem volt részem – rebegte áhítattal a hangjában. – Állandóan a csendet hajkurászom, éppen ezért fantáziálok arról már évek óta, hogy kibérelek az egyik elhagyatott tengerparti szakaszon egy hangulatos kis házat, hogy a természetből áradó frissességet, erőt és nyugalmat a nap huszonnégy órájában magamba szívhassam. Ebben az őrjítő, zajos világban sokszor ölni tudnék egy kis nyugalomért, tűhegynyi békéért. Bámulatos, ahogy a holdfény táncot lejt a vízen. Mintha a magányosan, kereken világító hold ezüst köntösével fedné be a tenger fekete víztükrét.

Hangosan felhorkantam.

– Miért gondolod azt, hogy a hold magányos? – tűnődtem el.

– Nem tudom – vonta meg a vállát. – Olyan kiközösítettnek tűnik. Erőtlen, sápadt és néma. A még ilyen messzeségből is kirajzolódó kráterei pedig olyanok, akár csak az én lelkemet fedő sebhelyek. Sosem gyógyulnak be.

– Badarság! – legyintettem. – Először is, a hold nincs egyedül. Nézd csak! – mutattam az ég felé. – Milliónyi csillag ragyog mellette az égen.

– Talán a sötétség az oka. Riasztó.

– Hát igen. A legtöbb ember előítéletekkel van a sötétség iránt, ahogy te is. Ezért is igyekszik mindenki csak a fényes, ragyogó oldalát mutatni, csakhogy az élet nem csak a csillogásból áll. A sötét oldalad nélkül nem az lennél, aki vagy. Az éjszaka igenis fontos része a létezésünknek. Nélküle sosem pihennénk vagy álmodnánk, és most mi sem ülnénk itt ilyen meghitten, nem csodálhatnánk meg a szépségét.

Alyssa elmosolyodott, majd a tenger felé pillantott. Feltámadt a szél a parton, és oda tartottam az arcom, mert szerettem volna, ha a fejemből a sok kínzó gondolatot tovafújja.

– Te vagy a szél a szárnyam alatt, Axel. Hihetetlen erővel érkeztél, hogy felemelj engem a mocsárból, amiben benne ragadtam – suttogta.

Az arca tökéletes vonásait csodáltam. A sötét szembogarának csillogása olyan volt, mint a fekete égbolton ragyogó hold fénye.

– Amikor először láttalak a parton, azt hittem, valami idióta romantikus filmben vagyok. Megbabonázott a látványod. Remegett a lábam és kiszáradt a torkom. Azt gondoltam, hogy egy ilyen nő soha nem állna szóba egy olyan pasival, mint én – mélyedtem el a szeme fekete tükrében.

– Szóval csalódást okoztam – kuncogott. A megjegyzése az én arcomra is mosolyt csalt.

– Ami azt illeti, igen. Hatalmas, de kellemes csalódást. Olyan gyönyörű nő vagy, Alyssa, hogy megérinteni sem merlek, mert félek, hogy ez az egész olyan, mint a kifeszített víztükrön rebegő, csalogató káprázat, amit ha megérintek, köddé válik.

– Gyönyörű… – forgatta a szemét. – Nem tudom, milyen hályog lehet a szemeden. Olyan vagyok, mint egy jó bor, amit már túl a csúcson akarsz elfogyasztani. A végén kellemetlen szájízzel fogsz lenyelni… vagy kiköpni.

– Dühítő, hogy azt képzeled, jobban tudod, mi a jó nekem, mint én magam, ahogy az is, hogy a tudatalattid hibásan van kódolva, hogy azt gondolod, egy nő huszonéves korában van a csúcson. Ha már a bort hoztad fel példának, maradjunk is ennél a hasonlatnál. A világban a legtöbb bort gyors vagy azonnali fogyasztásra termelik. Olcsó kategóriások, éppen ezért kapod le olyan könnyen őket a polcról, és fogyasztasz nap mint nap másikat kóstolva. De ezek tömegcikkek, amelyek bárki számára elérhetőek, talán pont ezért hamar a feledés homályába merülnek. Ám akad néhány ember, akik, ellentétben a nagy többséggel, a hosszan érlelt, minőségi, stabil, különleges borokat szeretik. Ezek közé tartozom én is. Már ahogy a palackhoz nyúlok, az is maga a gyönyör, és nem az őrületes ára miatt, hanem azért a fantasztikus élményért, amit az üveg rejt. De ha jól emlékszem, a macaronjaidnak is jót tesz az idő: nem azonnal fogyaszthatóak. Megfelelő tárolás mellett az ízeknek össze kell érniük, hogy a külsejük roppanós maradjon, a töltelék pedig zamatos. A kinézeteddel bárkit az ágyadba csábíthatsz, de az igazi értéked belülről fakad. Ahhoz, hogy a kiválasztottad maradni is akarjon, a belső értékeid lesznek igazán fontosak. De neked a külsőd miatt sem kell aggódnod. Amikor felfigyeltem rád, csak úgy ragyogtál, Alyssa!

– De ez csak a látszat, Axel! A felszín alatt idősebb vagyok, mint amilyennek látszom, bár te ezt nem akarod észrevenni. A legcsábítóbb benned az, hogy te vagy az egyetlen ember, aki mellett úgy érzem, nem kell megjátszanom magam. Ugyanakkor összezavarsz, mert nem értem, miért vagy itt. Miért pazarlod rám az idődet, ha tudod, hogy annak, ami kettőnk között alakul, semmi esélye? – fonta védekezően maga köré a karját.

– Ezt én is kérdezhetném tőled – vágtam vissza. A meglepetéstől felszaladt a szemöldöke.

– Az én esetem más. Én pontosan tudom, mit kapok tőled, amit a józan eszem ellenére sem vagyok képes megtagadni magamtól – felelt őszintén.

– Igazán? És mit kapsz tőlem? – hajoltam közelebb.

– Az újjászületést. Akár a csillagos égbolton elsőként felbukkanó csillag, úgy ragyogtad be az életem végtelen, sötét egét. A szavaid, a türelmed, a kedvességed, az ölelésed, a csókjaid által a reményt testesítetted meg, ami akkor is táplált, amikor már semmim sem maradt. Az, amilyennek a szemed tükrében látom magam, ad erőt, hogy felálljak a padlóról. Az utolsó pillanatban érkeztél, mielőtt belepusztultam volna. A levegőt jelented nekem, Axel. A levegőt, ami a tüdőmbe jutva dús oxigénnel tölti fel a fuldokló testem.

– A végzet szeszélye, hogy mindez mégsem kell neked – feleltem cinikusan.

– Mert ennek semmi értelme. Kilenc évvel vagyok idősebb nálad. Kilenccel. Ha ez csak egy-két év volna, talán elengedném magam, de ez kilenc kegyetlen év, ami az idő előrehaladtával egyre inkább látszik majd. Ahogy te egyre élettel telibb leszel, kivirágzol, én úgy sorvadok el és hullanak le a szirmaim egymás után. Nem akarod észrevenni, de én látom, ahogy a szemem körüli ráncok egyre mélyülnek, az évekkel együtt pedig a kilók elleni küzdelem is egyre keményebb lesz. Csak nézz rám!

– Én nemcsak nézlek, Alyssa, hanem látlak is! Sok harmincas nő szeretne úgy kinézni, ahogyan te festesz. Engem ezek a szarkalábak egyáltalán nem zavarnak úgy, mint téged. A szem az arc legtöbbet mozgó része, ezek a mimikai ráncok rejtik az érzelmeid nyomait. A szemfülesebbek számára mesélnek a múltadról, az életed során megélt fájdalmaidról. Ám ha te is megkapnád azt a bánásmódot, ami megillet téged, nem elsorvadnál, hanem napról napra egyre fiatalabb és szebb lennél. Ahogy magadról beszélsz, elszomorít. Te nem egynyári növény vagy. Igenis képes vagy újra és újra virágozni és termést hozni. Elgondolkodtat, mikor néztél utoljára büszkén a tükörbe, és mondtad önmagadnak, „szeretlek és elfogadlak olyannak, amilyen vagy”.

Lesütötte a szemét, és idegesen dobolni kezdett az ujjaival a térdén.

– Nem kell válaszolnod, az arcodra van írva a válasz: soha – állapítottam meg.

– Nem olyan könnyű szeretni önmagad, ha úgy érzed, nem vagy méltó a szeretetre. Mióta az eszemet tudom, folyton kritizálták a külsőmet és kifogásolták a viselkedésemet.

– Tartok tőle, hogy ennek az öngyilkossági kísérletnek a gyökerei sokkal mélyebbre nyúlnak, mint azt elsőre gondoltam.

– Ez nem a te gondod. Ami kettőnket illet, nem bírnék ki még egy veszteséget. Már így is többet érzek irántad, mint szabadna.

– Azon töprengek, hogy mitől rettegsz jobban. A válás gondolatától? Vagy attól, ha minden félelmed hátrahagyva közel engedsz magadhoz, aztán mégsem jön össze, és végül egyedül maradsz?

Halk, elkeseredett nyögést hallatott.

– A magánytól nem tartok, sőt időnként vágyom is rá. Lehet, hogy ez az én szegénységi bizonyítványom, de nem tudnék az emberek szemébe nézni. Társadalmilag már elfogadott jelenség, hogy a korosabb férfiak saját maguknál jóval fiatalabb nőkért rúgnak fel házasságokat, de ha ez fordítva történik, a közvélemény azonnal megbélyegez. Ha belemennék veled ebbe a románcba, egy szexéhes ribancnak tartanának, akit nem tud kielégíteni a férje. De kicsit belegondolva, Claire sincs jobb helyzetben nálam, hisz ő egy gazdag, nála idősebb férfival gabalyodott össze. Őt is meg fogják szólni, mert senki nem hiszi majd el, hogy a szerelem hajtotta őt Pierre karjába. Igazságtalan, hogy a férfiak a nagyobb korkülönbség ellenére is büszkén feszíthetnek, bármelyik verzióba keverednek is bele. Ha fiatalabb csajuk van, mindenki őket irigyli, ha pedig egy érettebb nőt is képesek becserkészni, ők a világ császárai. Bezzeg mi, nők soha nem jöhetünk ki egyetlen helyzetből sem teljesen makulátlanul. Nem értem, hogy te miért nem látod azt, amit én. Ebben a viszonyban kettőnk között, ha elmélyülnek az érzelmek, több lesz a keserű, mint az édes.

– Atyavilág! – kaptam fel a vizet. – Ez az egész szánalmasabb, mint gondoltam. Én meg már azt hittem, hogy bennem vagy bizonytalan. Sajnállak, Alyssa, mert nem önmagadért élsz. A felsorakoztatott érveid után felesleges is mondanom, hogy ez az egész egy agyrém!

– Nem tudom, mit szólnának a szüleid, ha tudnák, hogy a te Alyssád kilenc évvel idősebb nálad. Sosem lennék képes az anyád szemébe nézni – temette az arcát a tenyerébe.

– A szüleim felvilágosult emberek – csattantam fel.

– Én is az vagyok, mégsem örülnék, ha kiderülne, hogy a fiam egy nála jóval idősebb nővel jár – vágott vissza.

– Te csak felvilágosultnak hiszed magad, de korántsem vagy az – torkolltam le. – Tudod, ki a te legnagyobb ellenséged, Alyssa? Te magad. Nem maradt semmi önbecsülésed. Jó lenne, ha mielőbb felébrednél, mert méltóságod is csak akkor lesz újra, ha a félelmeid elől már nem menekülsz többé.

A szeme tele lett könnyekkel. Hirtelen felpattant és beszaladt a házba.

Én vadbarom! Tudtam, hogy aknamezőn lépkedem, mégis elővigyázatlan voltam, és ráléptem egy éles aknára, ami felrobbant. Ebből is látszik, hogy mennyire nem értek a nőkhöz.

Még életemben nem éreztem magam ilyen tehetetlennek. Belezúgtam egy nőbe, aki másra sem vágyik, csak arra, hogy minél messzebb kerüljek tőle.

Az apám azt tanította nekem, hogy a nők figyelmét ébren kell tartani, mert szeretik az izgalmakat. Ki kell tapasztalni, mennyit bírnak, mert egy igazi nő érdeklődését csak akkor keltem fel, ha kihívás vagyok a számára. Tartok tőle, Alyssánál túllőttem a célon. Rendbe kell hoznom, amit elszúrtam.

A tekintetem a tengert fürkészte, majd az égre emeltem, és megakadt a szemem a legfényesebb csillagon. Szélnek, esthajnalcsillagnak, levegőnek nevezett. Az újjászületést jelentem. Gyakornokként végignéztem már egy-két szülést, és pontosan tudtam, hogy megszületni korántsem olyan könnyű feladat. A biztonságot nyújtó burkot elhagyva az első érzés, amivel találkozunk, a félelem és a bizonytalanság. Alyssa is ezekkel az érzésekkel szembesül. Retteg, ha meghozza a sorsdöntő lépést, vajon milyen világba érkezik. Hatalmas dolgot kérek tőle, éppen ezért sokkal türelmesebbnek és megértőbbnek kell lennem vele. Alyssa most úgy érzi, meg kell küzdenie a környezetünk rosszallásával és a saját gátlásaival. Hagynom kell, hogy lejátssza magában ezeket a meccseket, és elhatározásra jusson. Amit tehetek, pusztán annyi, hogy gondoskodom arról, hogy köztünk minden klappoljon. A kor nem jelenthet akadályt, de ehhez időt kell adnom neki.

Felpattantam és utánafutottam a házba. Alyssát a hálószobában találtam. Az ágyon hasalt és a párnájába zokogott. Vettem egy mély lélegzetet, közelebb léptem és leültem mellé.

– Tudod, mit? Igazad van, mégsem vagyunk egy hullámhosszon – bazsalyogtam, mert azonnal felkapta a fejét.

– Miért mondod ezt? – szipogott.

– Azért, mert amíg a csend számodra a nyugalom, addig nekem maga a kétségbeesés. Megőrjít, ha nem szállsz velem vitába, ha nem üvöltöd ki magadból a fájdalmad, hanem elvonulsz és kizársz a gondolataidból.

Alyssa arca eltorzult, hangosan nyüszíteni kezdett, majd a nyakamba vetette magát. Az ölembe mászott és szorosan magához húzott. Percekig szótlanul a hátát simogatva ringattam a karomban.

– Gyűlöllek, Axel! – csapott hirtelen a vállamra. – Gyűlöllek, mert kegyetlen vagy! Kíméletlenül téped le rólam azt a szemellenzőt, amit azért vettem fel, hogy megvédjem magam a fájdalomtól. Gyűlöllek azért is, mert megtestesítesz mindent, amire vágytam egy férfiban. Gyűlöllek, mert tudom, bármennyire vágyom is rád, nem lehetsz az enyém.

– Ne haragudj az előbbiért! Még sosem voltam ilyen win-win helyzetben.

– Talán jobb is, ha nem értem, miről beszélsz.

– Olyan szituáció, amiből mindketten győztesen jöhetünk ki.

– Győztesen? – ámult el.

– Persze, hisz te arra tanítasz engem, hogy legyek megfontoltabb, érettebb, míg én téged arra, hogy légy lazább és szabadabb. Meglehet, hogy sokat fogunk még vitatkozni, de ha jól csináljuk, akkor ez építő lesz, nem romboló.

– Ezt is gyűlölöm benned! Miért van az, hogy mindennek mindig a pozitív oldalát látod?

– Talán mert nem akarom elveszteni, ami fontos számomra. Éppen ezért haragszom magamra most mérhetetlenül. Az előbb ott kint nem voltam veled túl megértő. Bocsáss meg! Ám szeretném leszögezni, hogy nem szívok vissza semmit.

– Én sem tudom hová tenni a bennem dúló érzelmeket – siklottak az ujjai a hajamba. – Érzem, ha hagylak elmenni, az lesz életem legrosszabb döntése.

– Akkor hagyj nekem nyitva egy kiskaput. Elég, ha elfelejted kulcsra zárni, a többi az én dolgom lesz.

– Ugyan minek, hisz már rég átmásztál a kerítésen – hajolt a nyakamba.

– Nem tudom elviselni, hogy szenvedni látlak. Amíg ilyen állapotban vagy, nem megyek sehová. Nem érdekel, hogy velem, vagy nélkülem, de szeretném, ha boldog lennél – lódítottam, mert egyáltalán nem volt mindegy, hogy főszereplőként élvezem, vagy statisztaként asszisztálva szemlélem az életét.

– Emlékszel még, amikor azt mondtad, hogy utazzunk el kettesben pár napra? – nézett mélyen a szemembe. Helyeslően bólintottam. – Készen állok! Menjünk! – mondta elszántan.

– Ez most komoly? – adtam meg neki elegánsan a lehetőséget, hogy visszakozzon. Mustráltam a vonásait, hátha elbizonytalanodik, de nem így történt.

– Ennél komolyabb már nem is lehetnék! Nincs miért maradnom.

– Akkor irány Bordeaux! De ha már utazunk, megállhatnánk Gordes-ben, ami messze földön híres, hiszen ott nyújtják a legszebb látképet az Abbey de Sénanque ciszterci kolostor körül elterülő levendulaföldek, és onnan már nincs messze Avignon.

– Igazi gasztrotúra lesz. Mondtam már, hogy a szívem és az agyam után a gyomrom a harmadik legjobban működő szervem? És ha már elindulunk, megnézhetnénk Párizst is – lelkesedtem én is, de Alyssa arcáról azonnal lehervadt a mosoly.

– Oda nem megyünk. Az túl messze van.

– Minden csak szervezés kérdése. Először Bordeaux-ba megyünk, és amit csak lehet, menet közben útba ejtünk. Ott eltöltünk egy-két napot, és onnan megyünk tovább Párizsba.

– De én nem akarok Párizsba menni – komorodott el.

– De Párizst nem hagyhatjuk ki, elvégre mégis csak a szerelmesek városa – erősködtem gyanútlanul.

– Azt mondtam, hogy nem! – kiáltott fel, és kimászott az ölemből. Értetlenül pislogtam, amikor az ajtóból zaklatottan felém pördült.

– Párizsban él a nénikém. Az anyám pár éve halt meg. Amikor utoljára találkoztunk, a temetésén, elég csúnya dolgokat vágtam a fejéhez, látni sem akartam többé – nyelt nagyokat.

– Ha a meglátásaim nem csalnak, ma ezt már máshogy gondolod – puhatolóztam.

Nem válaszolt, csak bizonytalanul megvonta a vállát.

– Mindent értek. Egy újabb elvarratlan szál, amiért pokoli kínokkal fizetsz. Fájdalom, düh és elkeseredettség érzése vegyül benned. A múltad megkeseríti a jelenedet, és ezáltal a jövőd sem lehet édes. Nem csoda, hogy összeroppansz a terhek alatt, de ígérem, mire ennek az utazásnak a végére érsz, minden súlytól megszabadulsz – közöltem vele eltökélten.