Borítószöveg

„Nem az az ember lesz boldog, aki szerencsés, vagy a sorsa kegyes volt hozzá, anem az, aki az életében egyikre sem szorult rá.”

Arvin és Leonard, Carla és Andy fiai szépen cseperednek. Zarah-t felkavaró álmok gyötrik, melyek egyrészt különös egyezést mutatnak a valósággal, másrészt egy párhuzamos valóság körvonalai rajzolódnak ki belőlük... Lewinson tábornok meglepő nyomokra bukkan Andy halotti bizonyítványának felkutatása közben. A főhőssel közösen felgöngyölített szálak egy olyan házaspárhoz vezetnek, akik nem rendelkeznek semmiféle múlttal. Egy vidámnak induló gibraltári hajókiránduláson azonban ennél is váratlanabb események történnek. Ezek pedig olyan lavinát indítanak el, ami alapjaiban változtatja meg a család életét.

„Amikor a holtak életre kelnek...”

© Náray Tamás 2019, 2020, 2023

Borítófotó © Elena Shumilova

Szerzőfotó © Bolya Árpád

Harmadik kiadás

ISBN 978-963-604-396-4

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Babiczky Tibor

Olvasószerkesztő Györke Mária

Borítóterv Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„A regény az a történelem,
ami bekövetkezhetett volna,
a történelem pedig az a regény,
ami bekövetkezett.”

Első rész

New York, Amerikai Egyesült Államok, 2017.

ÉJFÉL IS ELMÚLT, mire Mike Lawrence végre hazaért. Kiszállt a kocsiból, és sietős léptekkel a kapu felé indult. Feszült volt, a keze még mindig remegett. Idegesen tapogatta végig a kabátját. A kulcscsomójára, hosszas keresgélést követően, az egyik belső zsebében talált rá. Miután nagy nehezen előhalászta, zaklatottságában a lábtörlő rácsa alatt összegyűlt vízbe ejtette.

– A francba! – dünnyögött maga elé, miközben lehajolt, és két ujjal kiemelte a sáros léből.

Az egész nyugati partszakaszon napok óta havas eső esett.

Az előszobába lépve megborzongott, a helyiségeket átjárta a március eleji szokatlan hideg. A konyhaablakot félig felhúzva találta, nem emlékezett sem arra, hogy kinyitotta, sem pedig arra, hogy amikor korán elindult, úgy hagyta volna. Miután bezárta, töltött egy italt, és mohón belekortyolt. Megrázkódott, ahogy az alkohol szétáradt a testében.

Rágyújtott. Levetette magát a kanapéra, és mereven bámulta a plafont. Irigykedve gondolt a többiekre. Ők szerencsések voltak, az életért küzdhettek, míg neki mindössze a szerveitől való megfosztásra váró test működésének fenntartása jutott a halálhoz vezető rövid út során.

Orvosként a gépek lekapcsolását és az oxigénhiány okozta zihálás látványát nem tudta megszokni. Próbálta elűzni a kínzó gondolatokat, igyekezett elhitetni magával, hogy mindezzel további életeket ment meg, sorsokat tehet jobbá, hiszen az elkerülhetetlen mindenképpen bekövetkezne, sőt a gépek nélkül már jóval korábban is bekövetkezett volna, de képtelen volt túllépni a saját érzésein. A kezdetektől utálta az egészet. Csakhogy neki nem volt más választása. Az ösztöndíj miatt el kellett fogadnia a felkínált állást. Számolta a napokat, amikor végre lejár a szerződése, és másik munka után nézhet.

Feltápászkodott. Hosszan nyújtózott, majd ledobta a ruháit. A fürdőszobába menet megállt a tükör előtt. Szomorúan állapította meg, hogy elhatalmasodó lustaságát sürgősen le kell győznie, ha nem akarja, hogy az izmai végképp eltűnjenek.

Mike Lawrence magas volt és vékonydongájú, azonban néhány év leforgása alatt sportos testalkatot formált magának. Amióta ezen a borzalmas helyen dolgozott, amit magában csak a halál előszobájának nevezett, egészen az utóbbi időkig minden fájdalmát és keserűségét beleadta a futásba, a különféle súlyok emelgetésébe és húzogatásába. Hirtelen sajnálni kezdte, hogy az időnkénti kiábrándultsága és kedvetlensége miatt elhanyagolta az edzéseket.

Hosszú ideig állt a forró víz alatt, és hagyta, hogy az jól átmelegítse.

Nehezen aludt el. Azt álmodta, hogy sötétedés után újra az intézet bejáratában áll.

Miután kitolják a lélegeztetőn tartott beteget, utasítja a vonakodó ápolókat, hogy azonnal menjenek vissza az épületbe. Újra meg újra az óráját nézi, és lassan kitör rajta a pánik. Fél, hogy nem lesz elég ideje a névszalagot, a kórlapot és az iratokat kicserélni. Kapkodni kezd, hol az épület, hol pedig a felhajtót elzáró sorompó felé kémlel. Arra gondol, milyen szerencse, hogy a szállítója késik.

Elöntötte a forróság, lerúgta magáról a takarót, de nem ébredt fel.

Megkönnyebbülten felsóhajt, amikor a szállítóautó hátuljában a beteggel és a barátjával végre kihajt az útra. A kapuból még látja, ahogy egy másik kocsi villogva befordul az intézet udvarára.

Lawrence felült az ágyban. Elfojtott hangokat és léptek zaját vélte hallani. Kábult volt. Erőltette, de nem tudta megítélni, hogy ezt még álmodja-e. Néhány pillanattal később, amikor már rájött, hogy ébren van, azt hitte, csak képzelődött. Emlékezett, hogy az ajtót bezárta. De hirtelen a nyitva talált konyhaablak képe villant fel előtte. Rátört a félelem.

A beszűrődő utcai világításban két jól megtermett férfi, egy nagyon magas és egy alacsonyabb árnyéka rajzolódott ki a hálószobája ajtajában.

Mire észbe kapott, hátracsavart kézzel tuszkolták a nappali felé. Az ablaknál, nekik háttal, egy idősebb, ősz hajú férfi állt. Nem fordult meg.

– Hová vitték? – kérdezte nyugodt hangon.

Mike Lawrence azonnal felismerte. Nem válaszolt. Arra gondolt, hogy a gyanúja beigazolódott.

– Hová vitték? – kérdezte még egyszer.

– Kit? – kérdezett vissza Lawrence, és nyelt egy nagyot.

Az alacsonyabb fogva tartója mellé lépett, és hatalmas ütést mért a gyomorszájára, mire Mike összerándult.

– Előbb vagy utóbb el fogja árulni – jelentette ki az idős férfi magabiztosan.

Lawrence makacsul hallgatott. Erőt gyűjtött, és megpróbált a szorításból szabadulni. Ekkor mindkét oldalról újabb hatalmas ütéseket kapott a hasára. Uralta a fájdalmát, és fújtatva, teljes erejéből küzdött tovább.

– Maradjon már veszteg! – emelte fel a hangját az idős férfi, miközben még mindig a kinti sötétséget bámulta. – Csak mondja meg, amit tudni szeretnék, és megígérem, hogy békén hagyjuk.

Mike Lawrence szeme szikrázott a dühtől.

– Nem tudom, mire kíváncsi – hadarta. – De az, hogy maguk itt vannak, az én kíváncsiságomat kielégítette.

– Ezt hogy érti? – fordult szembe vele az idős férfi.

– Tudja azt maga nagyon jól! – vetette oda Mike.

– Nos, tegyük fel, hogy tudom. És éppen ezért lenne tanácsos megsúgnia nekünk, hogy hová vitték.

– Mondtam már, fogalmam sincs, miről vagy kiről beszél!

Az idős férfi ismét az ablak felé fordult. A magasabb Lawrence mindkét karját átkulcsolta, és a földtől, amennyire tudta, megemelte. Mike a közeledő másik felé rúgott, de a férfi ügyesen elkerülte Lawrence lábát, aztán kíméletlenül megsorozta Mike gyomrát és bordáit, aki levegő után kapkodva azonnal köhögni kezdett. Ekkor elengedték.

Térdre rogyott, és a tenyerére támaszkodva igyekezett az egyensúlyát megtartani. Ebben a pillanatban a hajába markolt a mögötte álló, és hátrafeszítette a fejét. A következő másodpercben a másik férfi óriási erejű ütést mért az arcára. Mike orrából és szájából dőlt a vér.

Az idős férfi újra megfordult, és elindult felé. Megállt előtte. Megsimogatta a fejét. A cipőjére rácsöpögött Mike vére.

– El kell árulnia nekem. Értse meg! Egyikünknek sincs más választása – mondta résnyire szűkült szemmel, a hangjába gyengédséget erőltetve. – Ő egy idegen. Egy halott idegen. Miért vállalná érte mindezt? Kérem, csak árulja el nekem, hogy hová vitték.

Mike megrázta a fejét.

– Nem tudom, mit kellene elárulnom – hörögte.

Az idős férfi alig láthatóan biccentett a fejével és hátrébb lépett. A hátul álló ember ekkor lendületből Mike tarkójára rúgott, aki ájultan zuhant a földre.

Félmeztelenül, csuromvizesen tért magához az egyik széken. A kezét szorosan a támlához, a bokáját a szék lábához kötözték.

– Tudom, hogy tudja, fiam – szólalt meg kenetteljes hangon az idős férfi. – És mi nem megyünk el addig, amíg el nem mondja nekem az igazat.

Mike Lawrence bódult volt, de továbbra is elszántan nézett a támadói arcába. Latolgatta, hogy hol számította el magát. Azonban elhatározta, hogy kitart. Ha kell, a végsőkig.

– Hogy lehet orvosként ennyire gátlástalan? – sziszegte az idős férfi felé. – Eladta magát nekik, igaz?

– Számonkér? Úgy vélem, nincs tisztában a helyzetével, Lawrence doktor! Itt én kérdezek.

A két másik férfi a szék mellé lépett. A magasabb kezében megvillant egy szike pengéje.

– Tehát hová vitték?

Mike Lawrence összeszorította a száját, amikor a szike hegye mélyen behatolt a vállába. A vér lefolyt a karján, és a padlóra csöpögött.

– Meg is ölhetnek, ha úgy akarják. De akkor sem tudom, mit akar tőlem hallani! – közölte a fájdalomtól elfojtott hangon.

– De igen, tudja – felelte az idős férfi. – És el is fogja nekem mondani.

Intett a két társa felé. – Tegyék a dolgukat! A kocsiban várakozom – mormolta, majd lassan lépkedve elindult a bejárat felé.

Fél óra sem telhetett el, amikor Lawrence házának kivágódott az ajtaja, és az alacsonyabb férfi lélekszakadva rohanni kezdett a kocsi felé. Alig bírta magát türtőztetni, hogy már messziről ne kiabáljon. Levegő után kapkodva ért oda.

– Jöjjön, doktor úr! Nagy baj van!

– Micsoda?

– Nem lélegzik!

– Mi?!

– Nem lélegzik, mondom! Lehet, hogy újra kell éleszteni. Jöjjön gyorsan!

– Az úristenit! – kiáltott az idős férfi, és kipattant a hátsó ülésről. Futott a házig, ahogy bírt. A nappali ajtajában megtorpant.

A padlót a szék körül vér borította. Mike Lawrence bal kezének két ujja helyén csonkok maradtak. A száját betömték, hogy ne üvölthessen, a mellkasát szíjakkal szorosan a szék támlájához rögzítették.

– Mi a francot csináltak maguk? – kérdezte rémülten az idős férfi.

– Hát, mi csak…

– Az úristenit maguknak! Arról nem volt szó, hogy megölik!

– Mi nem is akar… nem is ak… – dadogott hisztérikusan a másik.

– Segítsenek! Oldozzák el! Gyorsan! – kiáltotta az idős férfi, miközben a padlón szétterült ragacsos, alvadó vérben csúszkált a szék mellett. Benyúlt Lawrence szájüregébe, és gyakorlott mozdulattal szabadította fel a légcsövét. Kitapintotta a nyaki ütőerét, majd székestül hanyatt borította a férfit, mellé térdelt, és erőteljes lökésekkel a szíve tájékát kezdte masszírozni. Befújt a szájüregébe, többször egymás után, az arcát elborította Mike sós ízű, nyúlós vére. Negyedóra múlva az idős férfi felemelkedett.

– Vége – mondta kétségbeesetten. – Meghalt. Megfulladt.

– Pucoljunk innen! – suttogta az alacsonyabb félelemtől eltorzult arccal.

– Állj! – kiáltott az idős férfi. – Csináljanak rendetlenséget! Mintha kerestek volna valamit. Ürítsék ki a szekrényeket, törjenek össze néhány dolgot! Rablásnak kell látszania.

– De hát… – nyögte a magasabb.

– Tegyék, amit mondtam! Maga! – mutatott a másikra. – Menjen, és hozzon szemeteszsákokat. Biztosan talál a konyhában. – A férfi bambán nézett rá, mire folytatta. – Fel kell húznunk a cipőnkre. Gyerünk! Menjen már, a maga talpa nem véres!

Tel-Aviv, Izrael, 2019.

A HATALMAS, TENGERRE néző ablakokon át beáramló délutáni napfény vakító ragyogással töltötte meg a szobát. Az égszínkék falakon sötétlő árnyakat hagytak a képek, alattuk, a helyiség két oldalán, a feketére lakkozott komód és a vitrinek helyét is jól kivehetően rajzolták körbe az elrohanó évek. Az ovális kristálycsillárt már napokkal ezelőtt leszerelték, a mennyezetből néhány vezeték és egy villanykörte lógott magányosan.

Zarah még egyszer körbejárta a lakást. A szőnyeg nélküli parkettán tompán visszhangzottak a léptei. Erőtlennek érezte magát, sápadt volt és elgyötört. Megállt a teraszon, behunyta a szemét, és a morajló vizet hallgatta.

Jó pár évtizede is megvan már, hogy az éppen elkészült toronyház huszonkettedik emeletén megállt a lifttel, és Martin oldalán átlépte az azóta is imádott lakás küszöbét. Első látásra beleszeretett. Emlékezett, mennyire megnyugtató érzés járta át, ahogy belefeledkezett a nappali ablakából elé táruló tenger látványába.

Akkor mindez megkönnyítette az elválást Bressanonétól, ahogy az is, hogy a kínzó egyedüllétet felváltotta a valakihez tartozás érzése. Mesébe illett, ahogy Martin és ő végül annyi év után egymásra találtak.

Az ember akarata legyen akármilyen erős, mégis az örökkévaló hozza létre a maga csodáit rejtélyes és általunk kifürkészhetetlen módon, idézte fel magában újra.

Bár az unokaöccse korai és értelmetlen halála okozta újabb veszteséget, úgy tűnt, semmi sem pótolhatja, Louisa, aki előbb a házassága, röviddel azután pedig az anyja elvesztése miatt kapaszkodott meg benne, mégis enyhíteni tudott a fájdalmán. Ahogyan ő is az övén.

Zarah, ha néha a múltra gondolt, elcsodálkozott, mennyivel többet bír ki az ember, mint azt valaha is képzelte volna.

Noha semmire sem vágyott jobban, mint hogy Carla és a gyerekek közelében lehessen, nehezen jutott el a döntésig, hogy hozzájuk költözik Bécsbe. Eddigi élete során kevés alkalma volt érezni, még kevesebb kiélvezni a hosszan tartó kötődés semmihez sem hasonlítható boldogságát. Neki az elváláshoz kellett hozzászoknia. Mert abból kijutott bőven. És most újra búcsúzik. A barátaitól, az otthonától.

Itt találkozott először Carlával. Gyakran felidézte az alakját, ahogy élénk, smaragdzöld kabátjában suhan felé, és gesztenyevörös, hullámos hajzuhataga játékosan terül szét a levegőben. Emlékezett a pillanatra, hogy féktelen türelmetlenséggel állt az ajtóban, amikor beszippantotta az idő, és egy zúgó spirál messze repítette a valóságtól, el a távoli múltba, és Carlában meglátta Jozefát.

Itt, ebben a városban találkozott először Andyvel is. Azazhogy majdnem. De legalább arról megbizonyosodhatott, hogy életben van. Mint egy kiskutya a jutalomfalatnak, úgy örült később annak a kevéske időnek, ami kettőjüknek együtt megadatott.

Emlékezett, egyszer Andy azt mondta neki, hogy az élete zátonyra futni látszik, és elkeseredett, mert boldogtalansággal sújtja a sorsa a hűségéért cserébe, és fogalma sincs, mit csinált rosszul, vagy mit ronthatott el.

– Semmit – válaszolta neki akkor, mire Andy meglepetten nézett rá. – A dolgok alakulása legtöbbször azon múlik, hogy mit teszünk. Azonban tudnunk kell, hogy csak azt tehetjük, amit a jellemünk megenged. A külsőnk meg a szokásaink idővel megváltozhatnak. De a jellemünk soha nem fog. Éppen ezért felesleges a tetteinket okolni a fájdalmunkért, hiszen nem is cselekedhettünk volna másként, mint ahogyan cselekedtünk. És éppen a jelleme miatt a másik fél sem tehetett egyebet, mint amit tett.

– Tehát be kellett csapnia? És nekem tudnom kellett volna előre, hogy elárul, és nem lesz hű a közös életünkhöz?

– Ó, nem! Az ilyesmit az ember sosem tudhatja előre. De azt igen, hogy a hűség nem más, mint egy döntés arról, hogy az ember magát milyen embernek tartja. És egy veleszületett képesség is, hogy a későbbiekben tud-e minden helyzetben a döntése szerint létezni. Ez a képesség olyan, mint a szépérzék. Vagy van, vagy nincs, de megtanulni sajnos nem lehet. Mert hiába tudja az illető, hogy mit kéne tennie, az első kísértésnél bizonyosan elbukik, ha olyan a természete. Azonban aki képes hűnek lenni, mint te, mert ilyen jellemmel áldotta vagy éppen verte meg a teremtő, el kell fogadnia, hogy az életben nem várnak rá könnyű napok.

– Nem is tudom, hogy ez jó vagy inkább szomorú-e. Mindenesetre kezdem megérteni. Ahogy lassanként azt is, hogy hálát sem várhatok a tetteimért.

– Ó, az emberi hálátlanságot tudomásul venni – folytatta az akkori eszmefuttatást – a legnagylelkűbb dolog a világon. Ugyanis a hála valami egészen más. A hála, a hűséggel ellentétben megtanulható, hiszen hányszor mondjuk, hogy ne feledd, ha valaki jó volt hozzád! És persze kötelező is, ha van az emberben egy szikrányi tisztesség. Aki nem tud hálás lenni, az elől menekülni kell, mert az olyan ember mindenféle gonoszságra képes. És még valami, Andy. Talán furcsán hangzik, de én már jól tudom, hogy meg kell próbálnod hálásnak lenni akkor is, ha valaki rosszat tesz veled. Mert ezáltal lehet esélyed arra, hogy elindulj valami jó felé. Hiszen az ember természeténél fogva szabadulni akar a bénító szorításból, és így rákényszerül a változtatásra. Felismeri, kivel áll szemben, vagy ki is az, akivel megosztotta az asztalát és az ágyát. Ezért ha mások hűtlensége vagy hálátlansága miatt boldogtalannak érzed magad, ne tedd, felesleges! Viszont legfőbb ideje, hogy amiket elmondtam, átgondold.

Zarah elmosolyodott, ahogy a hátát a terasz falának támasztva visszagondolt Andy csillogó szemére.

Zarah kinyitotta a szemét, és a vöröslő, délutáni horizontra nézett. Nem múlt el nap, hogy ne élőként gondolt volna Andyre. Pedig a halála óta két év is eltelt.

A halál elkerülhetetlen. Mindnyájan meghalunk egyszer, ez ellen nincs mit tenni. Legjobb, ha higgadtan kezeljük azt, amivel szemben harcolni nem áll hatalmunkban. Igaz, valóban lehetne minderről félelemtől reszketve, sötéten is beszélni, de annak mi értelme volna? Félelem helyett sokkal jobb az életre gondolni! Mert az élet mindig igent mond a folytatásra, tűnődött.

Ahogy akkor is erre gondolt, amikor futottak az erdőben, tudva, hogy a szüleiket, a testvéreiket már régen meggyilkolhatták, és akkor is, amikor Edel végzetes betegségben szenvedett. Amikor felrobbant a férje, és csak égett húscafatok maradtak utána. Amikor belehalt a kilátástalan szenvedésbe az egyetlen lánya, amiért ő eltörölhetetlenül és örökre felelősnek fogja érezni magát. Amikor lelőtték Edel fiát, akit a saját fiaként nevelt fel. És most, amikor már az egyik unokáját is elveszítette.

– Hogyan is bírhattam volna ki mindezt, ha van csak egyetlen pillanat is, amikor a halálra és nem az életre gondolok? – sóhajtotta.

Sietős léptek zaja ütötte meg a fülét.

– Zarah! Itt vagy? Zarah! – hangzott az ismerős hang az előszoba felől.

– Igen.

– Minden rendben? Már azt hittük, valami baj történt! – lépett a szobába Louisa.

– Mi történhetett volna?

– Aggódtunk – vette át a szót Dina Louisa háta mögül. – Azt mondtad, csak felszaladsz még egyszer körbenézni, nem maradt-e itt valami.

– És ennek idestova fél órája – tette hozzá türelmetlenül Joel Lewinson. – Ha el akarjuk érni a gépet, azonnal indulnunk kell.

– Te jó ég! Így elszaladt az idő? Észre sem vettem.

– Szomorúnak látlak mostanában – simította meg a karját Dina. – Azon túl, hogy ez tőled meglehetősen szokatlan, nem értem, mi okod lehet most erre. Végre velük lehetsz. Bárcsak én is rá tudnám venni Joelt a költözésre! Itt lenne az ideje, hogy nyugállományba vonuljon, így azt a kevéske évünket annak szentelhetnénk, ami igazán számít. Együtt azokkal, akiket szeretünk. Hiszen már semmi sem köt minket ide!

– Ó, nem vagyok szomorú, hidd el! Nem tagadom, hiányozni fogtok. Ahogy az itteni életem is hiányozni fog, de tudom, Carla és a fiúk bőven kárpótolnak majd.

– Folytathatnátok a kocsiban – vetette közbe Lewinson. – Tényleg indulnunk kéne.

– Ne aggódj, amilyen gyakran csak lehet, meglátogatlak! Megígérem – mosolygott Louisa, és karon fogta Zarah-t. – Ne ácsorogjunk itt tovább! Menjünk!

A kocsi akadálytalanul suhant végig a városon. Zarah szótlan volt, az elsuhanó házakat és az időnként fel-felbukkanó tengert figyelte. Dina hozzáhajolt.

– Hiába tagadod. Látom, mennyire megvisel ez az egész.

– Nem, nem a költözés az oka.

– Hanem?

– Fáradt vagyok.

– Nem csodálkozom. Nehéz kiheverni a veszteségeket, és nálam kevesen tudhatják jobban, hogy a bánattól mennyire elszáll az ember ereje. De talán most már ideje továbblépni. Kicsit meglep, hogy pont te, akitől mindnyájan annyi erőt kaptunk…

– Nem, nem a gyászról van szó – vágott a szavába Zarah. – Rosszul alszom. És ez megvisel.

– Mióta?

– Már egy ideje.

– Szorongsz valamitől? De hiszen…

– Nem. Hála az égnek, én ritkán félek. Ez valami egészen más.

Dina kíváncsian fürkészte Zarah arcát.

– Hajnal felé felriadok. És nem tudok visszaaludni. Öregszem, talán gyengülök is.

– Valami rosszat álmodsz?

– Álmodom, de hogy rosszat-e, azt nem tudom.

– Hogyhogy nem tudod? Nem emlékszel, miket álmodsz?

– De! Mindig ugyanazt. Andy halála után nem sokkal történt meg először. Aztán később néhányszor visszatért az álom. Eleinte azt hittem, véletlen vagy természetes, mert…

– Hát hogyne lenne az! – vágott a szavába Dina. – Amikor az előbb a továbblépéssel sürgettelek, bocsáss meg, lehet, hogy tévedtem. Több időre van szükséged, mire a megrázkódtatásból teljesen felépülsz.

– Meglehet. Csakhogy amióta komolyra fordultak a dolgok, és eldöntöttem, hogy Carláékhoz költözöm Bécsbe, az álom egyre gyakrabban jelentkezik. És mindig ugyanúgy ér véget.

– És hogyan? – tudakolta Dina leplezetlen izgalommal a hangjában.

– Ne haragudj, de nem tudok erről beszélni. Képtelen vagyok rá.

– Semmi gond.

– Ó, Dina, nem szeretnék csalódást okozni, legfőképpen neked nem! Szóval egy hegy lábánál állok, és van egy lány… de nem látom az arcát. Soha! Bármennyire erőltetem… Nem, sajnálom, egyszerűen nem tudom elmesélni.

– Jó, nem faggatlak. De ha bármiben tudok segíteni, kérlek, szólj. És remélem, hogy Bécsben nyugalmad lesz ezután, és nem gyötör tovább az álom.

– Ismersz, Dina. A lehető legtávolabb állnak tőlem az ilyen dolgok. De most tudom, hogy valaki el akar nekem mondani valamit. És meg akarom fejteni, hogy mit.

Louisa, Dina és Joel a kilátóteraszon várták meg, amíg felemelkedik a gép.

– Légy boldog, Zarah! – intett erőtlenül a levegőbe Joel.

Dina látta, hogy elhomályosul a férje szeme.

– Nem örökre ment el! – szólalt meg. – Kizárólag rajtad múlik, Joel, hogy mikor követjük. A lányunkat boldoggá tennénk ezzel, ahogy magunkat is.

– Tudom – válaszolta Lewinson. – Csak kérek még egy kis időt.

– De miért?

– Mert ha innen elmegyünk, drágám, az azt jelenti, hogy megöregedtünk.

– Milyen buta vagyok! – sóhajtott fel Dina. – Csak most értettem meg, mi a baj. Ó, drágám, annyira sajnálom! – Megszorította a férje kezét.

– Ne, ne sajnáld! Tudom, hogy inkább arra kellene gondolnom, mennyi kaland és mennyi boldogság várhat még ránk.

Bécs, Ausztria, 2020.

A LEBOWITZ-HÁZ, ami átlagos napokon a béke szigetére emlékeztetett, most néhány nap alatt felbolydult méhkassá változott.

Mivel Zarah állapota az elmúlt egy év alatt a család minden igyekezete ellenére sem javult; jobb és rosszabb időszakok váltogatták egymást, és az utóbbiakból sajnos több jutott. Carla és Aaron úgy vélte, egy családi összejövetel talán kizökkenthetné Zarah-t a mindennapok melankóliájából. Az, hogy már egy éve hozzájuk költözött, kiváló alkalomnak ígérkezik arra, hogy összetrombitálják a rokonságot a földkerekség minden szegletéből, és megünnepeljék az egyéves évfordulót.

Carla és Frau Stark, a házvezetőnő tűrőképességét a folyamat legvégén alaposan próbára tette a menük és a programok összeállítása, valamint a szobák megfelelő elosztása.

Kimnek egy hangulatosan berendezett, kertre nyíló szobát szántak, közel a nappalihoz, saját terasszal és fürdőszobával. Adam és Jessica számára valami nyugodtabb helyet kerestek, ahová feltűnés nélkül visszavonulhatnak, ha úgy tartja kedvük. Nemrég házasodtak össze; Adam informatikusi diplomáján a tinta jószerével még meg sem száradt. Carla, aki akkor sem lehetett volna büszkébb, ha a saját fia megy az oltár elé a választottjával, volt az egyik tanú az esküvőn, amit New Yorkban tartottak. Cesare halála óta odaadó gondossággal kísérte figyelemmel Isa és Adam életének minden mozzanatát. Isa a meghívásra adott válaszában közölte, hogy a lehető legközelebb akar lenni a kis lurkókhoz, így neki Arwin és Leonard szomszédságában kellett szobáról gondoskodni. Már egy éve is megvan, hogy friss oklevéllel a zsebében felvették a Central filmstúdió animációs csoportjába, és előre örömmel töltötte el, hogy a fiúkhoz a legújabb szuperhős mesékkel és történetekkel felszerelkezve érkezhet meg. Kiszámítható volt, hogy Arwin és Leonard rajta fognak lógni naphosszat.

Arwin, Carláék fia, megjelenésében olyan volt, mint egy angyal. Átlátszó, enyhén szeplős, világos bőre, vörösesszőke haja, mindig vidáman csillogó, mélyzöld szeme és vékonyka testalkata semmiben sem engedett arra következtetni, hogy a finom vonalú külső ádáz rosszcsontot rejteget. Annyira eleven volt, hogy ha csak néhány másodpercre magára maradt, számolni lehetett a legsúlyosabb következményekkel. Semmitől sem félt, semmi sem riasztotta. Amikor még alig járt, sikerült az erkély széles kőkorlátjára felkapaszkodnia, és mire észrevették, kacarászva egyensúlyozott kétemeletnyi magasságban.

Leonard mindenben Arwin ellentéte volt. Andy kreol bőrét és kávébarna hajszínét örökölte; magasabbra nőtt, mint Arwin, és erősebb is volt. A türelmes, nyugodt és szófogadó gyereket mindenki csodálta, hogyan lehet ennyire fegyelmezett. Óceánkék szemében megfejthetetlen titok és különös mélység ragyogott.

Kimberly és a családja egy nappal korábbra időzítették az érkezésüket Amerikából, mint a többiek Tel-Avivból. Carla szülei nehezen fogadták el, hogy ezúttal már nem alhatnak egy szobában az unokákkal, hiszen éppen most szoktatták ki a fiúkat a szülői hálóból. Dina, és meglepő módon még Joel is, ragaszkodott ahhoz, hogy ez esetben az ő szobájuk legyen a gyerekekhez legközelebb. Carla végül belement, bár akkor még Isa kéréséről fogalma sem volt, azt azonban megígértette a szüleivel, hogy az éj leple alatt nem lopakodnak be a fiúk szobájába, és nem is csábítgatják magukhoz őket.

Louisa Zarah társaságára vágyott leginkább, mellette akart lenni, mert továbbra is rettenetesen aggasztotta a barátnője állapota. Erről titokban sokszor beszélt Carlával. Tudta, hogy Zarah éjszakai nyugalmát azóta is ostrom alatt tartja a vissza-visszatérő álom, és noha sokat pihen, és élvezi a dédunokákkal töltött idő minden pillanatát, a fáradtság és a kimerültség jelei már jól kivehetően mutatkoznak meg rajta.

Frau Stark nem csupán a ház várható zsúfoltsága miatt sóhajtott fel megkönnyebbülten, amikor Carla közölte vele, hogy Aaron öccse, Robert és annak felesége a két gyerekükkel váratlan eseményre hivatkozva lemondták a látogatást. Carla azonnal összekapcsolta a hirtelen lemondást azzal a ténnyel, hogy végül Siegmund, Edna fia is náluk tölti ezt a néhány napot a barátjával. Elevenen élt az emlékeiben a sógornője tűrhetetlen viselkedése, amikor tavaly nyáron Siegmunddal és annak barátjával találkoztak náluk. Robert alapjában véve kedves ember volt, nyitott és engedékeny, de egyértelműen Ada befolyása alatt áll. Az egyetlen lázadása az volt, hogy keresztény feleségének elutasító magatartása ellenére valamelyest mégis tartani igyekezett megörökölt vallását. Ada Budapesten született és nevelkedett, a férjével is ott ismerkedtek össze. A családjával már évek óta nem tartotta a kapcsolatot, nem is látogatta őket, mert megelégelte, hogy az anyja – aki egyébként mindenkitől mindent sajnált – és a nővére – aki elképesztően igazságtalannak tartotta az egész életét, mert nem adatott meg számára, ami szerinte neki is ugyanúgy járt volna, mint másnak – állandóan kért tőle valamit Bécsből. Utolsó alkalommal pedig a húga, Ada megingathatatlan véleménye szerint, ki akart kezdeni Roberttel, azért is kedveskedett úgy a férfinak. Aztán útban Bécs felé jól kikiabálta magát, mert állította, hogy látta a férfi kaján vigyorát, amikor a testvérére nézett, hiába is tagadná, úgyhogy maradjon csak meg szépen mindenki magának, és keresgéljen partit a saját háza táján, meg gazdálkodjon abból, amije van, ne őrá apelláljon, ha szükségben érzi magát, mert neki meg a saját kölykei jövőjéről kell gondoskodni, úgyhogy ő többet hozzájuk be nem teszi a lábát, de még csak nem is telefonál, és ajánlja ezt Robertnek is, mert ha megtudja vagy meglátja az ellenkezőjét, csúnyán megkeserüli. A gyerekeit egyébként már rég nem tanította magyarul, mondván, van annál fontosabb nyelv is, mire mennének vele, kár az idejükért. Ada, bár kívülállók előtt igyekezett palástolni, indokolatlan rosszindulattal viseltetett mindenki iránt, akiről azt feltételezte, hogy az életben jobb lapjárása volt. És ez alól a saját családja sem volt kivétel.

Ada és Carla között a kezdetektől nem volt felhőtlen a viszony, de a személyzet, jobban kiismervén a mézesmázos Ada Windhabert, egy emberként Carla mellett tette le a garast, mondván, Frau Lebowitz türelme valóban határtalan. Ő ilyenkor mindig azt válaszolta, hogy sajnos ez nem így van, de igyekszik, és hogy kötelessége a férje családjával megértően viselkedni, mert ha nem tenné, az csak felesleges feszültségekhez vezetne.

Carla mosolygós közvetlenségét a házban mindenki szerette; Aarontól általában tartottak, pedig a maga módján ő is igyekezett érdeklődő és kedves lenni.

Némi nehézségek árán Annabelle von Hoch számára is sikerült megfelelő szobát találni. Mindnyájan nagy izgalommal tekintettek a találkozásra, mert Edna lánya nemrégen tért vissza Hongkongból, ahol kicsivel több mint tíz évig élt. Megtanulta a mandarin nyelvet. Miután elvált a férjétől, új életet kívánt kezdeni Európában, és hatalmas ambíciókkal gondolt a jövőjére. Frau Stark javaslatára az emeleti könyvtárszoba melletti japán selyemtapétás szalonba vittek fel egy kényelmes ágyat, mondván, így legalább otthon érezheti magát. Carla nevetve javította ki, hogy nem Japánból jön, hanem Kínából, és az egészen más, de Frau Stark elintézte azzal, hogy neki kelet az kelet, egyre megy, és különben is az a kis távolság a két ország között ekkora felfordulásban már nem igazán számít.

Carla boldog volt, amikor Siegmund értesítette, hogy mégis sikerült egy hétre elszabadulnia a hajóról, és él a meghívással, ha nem okoz gondot, hogy a barátja, Clayton Petersson ezúttal is vele tart, akit, úgy érzi, legfőbb ideje bemutatnia a család minden tagjának. Frau Stark óvatosan jelezte, hogy két szoba már nem lesz, így talán Siegmund von Hoch úr barátját meg lehetne kérni, fogadja el, hogy egy közeli szállodában foglalnak számára helyet. Carla biztosította, hogy a fennmaradó egy darab vendégszoba a célnak pont megfelelő lesz. Frau Stark enyhén meghökkenve mondta, hogy abban a szobában emlékezete szerint csak egy ágy van, igaz, hogy dupla. Carla elmosolyodott, és közölte a házvezetőnővel, hogy Siegmundék számára az tökéletes lesz. Frau Stark némi gondolkodás után rávágta: Értem.

Carla ezután átment a kisházba, ahol egyeztetett a sofőrrel, a kertésszel, majd néhány telefonhívást is lebonyolított: ellenőrizte, hogy megvannak-e a színházjegyek, a kiránduláshoz szükséges busz, végül átment a konyha épületébe, hogy még egyszer számba vegye a különféle étkezésekhez szükséges beszerzendőket. Maurizio, az olasz szakács immár egy hete tartotta teljes lázban a konyhát, végre elemében volt. Egy neves, zürichi szállodából került a Lebowitz-házba, és legszívesebben hetente elkápráztatott volna egy egész vendégsereget az alkotásaival. Rajongott a birodalmáért, ami a ház előtt elterülő park jobb oldalán, egy különálló épületben kapott helyet.

A Lebowitz-ház a nevével ellentétben nem ház volt. Leginkább egy kisebb barokk kastélyra emlékeztetett. Mielőtt megvásárolta volna, Aaron megmutatta Carlának, aki csak annyit kérdezett, hogy mit fognak négyen egy ekkora épületben csinálni. Aaron nevetett, és azt mondta, ne aggódjon, majd kitalálják.

A ház a bécsi erdőket szabdaló fényűző rezidenciák között, egy kanyargós utca végében állt, szürkészöld kapuja már messziről felhívta magára a figyelmet. A parkját csipkés kőkerítés oltalmazta, előtte formára nyírt örökzöld sövénnyel és ovális virágágyásokkal. A fehér, zúzott kővel vastagon felszórt sétány egyik oldalán állt a szolgálati kisháznak nevezett épület, ami valójában nagy méretű családi háznak is beillett volna, a teljes másik oldalt pedig, közvetlen utcai kapcsolattal, a konyha és a raktárak földszintes tömbje uralta.

A főépületbe lépve előbb egy kisebb fogadóhelyiségbe – innen vezettek a szőnyeggel borított lépcsők az emeletekre –, majd egy tágas hallba lehetett jutni, amelynek végéből diószínű kazettás ajtók nyíltak a nagy, csüngő virágú akáccal befuttatott teraszra. Innen lépcső vezetett le a gondosan ápolt, ezer színben virágzó kertbe. A jobb szárnyat az étkező, a szalonok és a kerti vendégszobák foglalták el, rálátással a türkizkék úszómedencére, balra a dolgozó-, a könyvtár- és a gyerekek játszószobái sorakoztak. Az épület legvégén, a terméskövekből épült rondellában kapott helyet a japán teaszalon, ami egy aranyhalakkal teli kerti tóra nézett. Az emeleteken rendezték be a hálókat, a vendégszobákat, mindet a megfelelően hozzáillő fürdőszobával, és itt alakították ki az elegáns öltözőszobákat és a tárolóhelyiségeket is.

A ház állandóan ragyogott, a belsejét minden irányból erőteljes fénynyalábok szelték át. Carla legelső lépése még a beköltözésük előtt az volt, hogy a viszonylag kis méretű, régi faablakokat hatalmasakra, ám stílusában ugyanúgy megmintázottakra cseréltesse. Az átalakításnál ügyelt arra, hogy a több száz éves épület gerendázatát, ahol erre mód nyílt, látható módon meghagyja, ám amit cserélni kellett, azt az eredeti alapján készíttesse el újra. A földszinten néhány fal kiemelésével vagy áthelyezésével óriási egybefüggő, világos tereket hozott létre. Pár gyönyörű antik komód, könyvespolc és színes bársonyokkal kárpitozott szófa kivételével mindenhová modern, szép ívű, formatervezett bútorokat vásárolt, a falakat egy-egy régi festmény ékesítette, azonban Andy megmaradt és visszavásárolt absztrakt alkotásainak elhelyezésével kelt valódi, friss életre az öreg épület.

Zarah rendelkezésére egy teljes lakosztályt biztosítottak az első emeleten, két szobával és nappalival, aminek az oldalszárnyból kimagasodó rondella mellett külön lépcsőháza és bejárata is nyílt, a háló ablakából és a teraszáról pedig az érintetlen bécsi erdőkre lehetett rálátni.

Zarah boldog volt, azt mondta, olyan érzése van, mintha egy kendő négy sarkát fogta volna össze, és zsupsz!, letette volna egy másik országban. Ugyanis kitűnő helyet sikerült találni a feketére lakkozott art deco komódnak, a vitrineknek és a hófehér buklé ülőgarnitúrának is, ráadásul a Tel-Avivból áthozatott kedvenc szőnyege is tökéletesen illett a helyiségbe. A hálószobája mindenben a régit mintázta. A lakosztálya bejáratánál, az előtérben, parányi konyha kapott helyet. Ehhez Zarah különösen ragaszkodott, mert nem akart minden csésze kávéért szólni valakinek.

A KERTBEN HÓFEHÉR damaszttal megterített, mindenféle finomsággal roskadásig rakott asztalok várták a schönbrunni kirándulásról visszatérő vendégsereget. A bois de rose színű, mesés virágdíszek közé elhelyezett festett porcelántálakon ínycsiklandó vagdaltak és sültek, egzotikus ízesítésű saláták, hideg krémlevesek és egy halom színes gyümölcsökkel meghintett Pavlova torta sorakozott.

– Már szinte el is felejtettem, milyenek az európai ízek – mondta Annabelle Dina felé fordulva, majd tekintélyes adag húst tuszkolt a szájába. – Anya sosem főzött, valahogy nem igazán hozta lázba a konyhai alkotás művészete, bár imádott jókat enni. Lisa néninél volt ilyen finom a koszt, amiket gyerekként ettünk. Ó, mennyire szerettünk nyaranta nála lenni! Siegmunddal akár délig is heverészhettünk, azt is megengedte. Milyen furcsa, hogy ez jutott eszembe, hiszen mindez már annyira régen volt.

– Na, na! A gyerekkori emlékekkel óvatosan kell bánni! Minél többször gondol rájuk az ember, annál biztosabb, hogy múlik az idő – válaszolta mosolyogva Dina.

– Igen, valóban rémes érzés kimondani, hogy mindez a múlt században volt – nevette el magát Annabelle.

– Édesanyádra emlékeztetsz – simított végig gyengéden Annabelle vállán Dina. – Ha nem tudnám, ki vagy, akkor is felismertelek volna.

– Anyával nem mindig jöttünk ki jól. Talán pont az lehetett az oka, hogy nemcsak külsőleg, de a természetünkben is sok volt a hasonlóság. Az azonos pólus taszítja egymást. Persze ez nem jelenti azt, hogy ne szerettem volna. Ahogy nyilván ő is szeretett. Ha csak egy kicsivel több időt lehettünk volna együtt gyerekkoromban… – Annabelle hirtelen elhallgatott. – Mindenesetre jobban megértettük a másikat, ha volt közöttünk némi távolság. Siegmund! – kiáltott hirtelen az asztal felé. – Hoznál nekem még abból a füstölt hátszínből? Egyszerűen nem lehet abbahagyni!

– Izgalmas foglalkozása van – szólalt meg Lewinson Siegmund háta mögött. – Irigylésre méltó, hogy megvalósította a gyermekkori álmát.

– Ó! Arra gondol, hogy minden kisgyerek tűzoltó, katona vagy hajóskapitány szeretne lenni? Nos, én jó darabig nem gondoltam erre. Mondhatni, a véletlen hozta így. Egészen pontosan egy vitorlástúra az Adrián. Szüksége volt a társaságnak egy másodtisztre, hogy elindulhassunk végre a nyílt vízre, és engem jelöltek ki, hogy ott beiratkozzam egy rövid tanfolyamra. Aztán egy szempillantás alatt a rabja lettem. Itthon jelentkeztem a katonai akadémiára. Anya akkori barátja, Windischgraetz herceg segített bekerülni, aztán kikerülni is, mert a hadihajókhoz nem fűlött a fogam, de a képesítést csak ott lehetett megszerezni. Én utazni akartam! Világot látni! Szelni a vizet a végtelen óceánon! Félelmetes néha, de mégis ez az igazi szabadság.

– Ó, ezt könnyen el tudom képzelni. Ráadásul bizsergető érzés lehet egy szinte utazó várost kormányozni.

– Nem tagadom, az embert magával ragadja, hogy valami fölött hatalma van. És az ráadásul ekkora! Akár több ezer emberrel is a fedélzeten. Igaza van, valóságos úszó városok üzletekkel, éttermekkel, uszodával és napfényes bárokkal.

– Micsoda elegancia! Az ember ilyet csak a filmekben lát.

– Persze ma már nem úgy kell egy ilyen hajót elképzelni, mint a Titanicot. Főleg nem a parancsnoki hidat. Mindent számítógépek vezérelnek, kivéve a dokkolást. Azt a gép nem tudja. Nagy gyakorlatot kíván, mert ekkora test, ha mozdul, és rossz irányba, az bizony helyrehozhatatlan. Ami a hajó romantikusabb részeit illeti, a kabinok és a szalonok valóban nagyon szépek és modernek, de az elegancia számomra valami egészen más, mint ezek az úszó high-tech monstrumok. Sokat szolgáltam nyolc-tíz emeletes hajókon is, de a nosztalgikus járatokat személy szerint jobban szeretem. Ott még az egyenruhánk sem mindig ugyanaz, nappal hófehér, este kék, csillogó arany rangjelzéssel. Jóval kevesebb az utas, és mi tagadás, jóval finomabb a közönség is. Gyönyörűen megmunkált fafelületek, süppedős szőnyegek és méretes kristálylámpák idézik a Belle Époque hangulatát. Mindez valóban rendkívül elegáns. A legszebb a Boston nevű hajónk. Az egyenesen műremek!

– Apa, hallom egészen belemerültetek Siegmunddal a hajókba – lépett melléjük Carla, oldalán Claytonnal.

– Csak próbálkozom, Carla. Hátha egyszer még én is vezethetek egyet. Kisfiúként, amikor láttam a tengeren némán elúszni a hajókat, sokat álmodoztam erről.

– No, akkor adott a feladatom – közölte határozottan Siegmund.

– Amennyiben? – kérdezte meglepett érdeklődéssel az arcán Lewinson.

– Megszervezek egy rövidebb hajóutat a családnak. Mindenkinek jönnie kell, aki most itt van! Carla, a te dolgod lesz a társaságot egybeterelni. Nem is alakulhatott volna jobban, mert nyáron éppen a Boston fedélzetén teljesítek majd szolgálatot. Ez az a hajó, amiről imént meséltem – fordult mosolyogva Lewinson felé. – Malagából indulnánk, később megírom a pontos időpontokat, hogy ott mikor kötünk ki. Akkorra gyertek oda repülővel. Gibraltáron keresztül Tangerba hajózunk, kikukkantunk az Atlanti-óceánra, és onnan vissza. Ez hat nap mindössze, annyi időre mindenkinek el kell tudni szabadulni a teendőitől. És a tábornok úr végig a kíséretemben lesz a parancsnoki hídon. Ehhez megszerzem az engedélyeket. Megegyeztünk?

– Meg hát! – vágta rá azonnal Joel Lewinson gyermeki lelkesedéssel. – Carla, drágám, ugye megszervezed?

– Persze hogy meg, apa! – nevetett Carla. – Ez tényleg nagyszerű ötlet, Siegmund! Holnap a reggelinél be is jelentem a többieknek. De az egyeztetésekben szükségem lesz némi segítségre.

– Velem bármikor rendelkezhetsz – biztosította Carlát Clayton.

– Maga is hajókon dolgozik, ugye, Clayton? – szegezte a fiatalembernek a kérdést Lewinson.

– Igen. De én nem vagyok kapitány. Nekem a rendezvényekről kell gondoskodnom. Én hivatásos szórakoztató vagyok – nevetett.

– Mondom én! Utazás, tengerek, napfény, örök nyár, mulatás. Micsoda irigylésre méltó foglalkozások! Még egy kicsit beszélgetünk, és azt kezdem érezni, hogy nem a megfelelő pályát választottam.

– Ugyan, apa! Te pont mindennél jobban szereted azt, amit csinálsz – nevette el magát kicsit kényszeredetten Carla. – Mi sem bizonyítja ezt jobban, mint hogy évek óta nem bírlak rávenni benneteket a költözésre.

– Ne légy ünneprontó, kislányom! El fog jönni annak is az ideje. És könnyen lehet, hogy még meg is bánod.

– Bárcsak már ott tartanánk, hogy megbántam! – sóhajtott Carla, és elindult a férje felé.

– Carla, drágám! – szólalt meg lágy hangon Aaron. – Jó, hogy jössz. Csak annyit akartam mondani, hogy elmondhatatlanul büszke vagyok rád.

– Ó, és ezt most minek köszönhetem?

– Lelkifurdalásom van.

– Csakugyan? Miért?

– Mert az egész szervezéssel magadra hagytalak.

– Édes vagy, de ez butaság. Ismerjük egymást. Megkockáztatom, mindketten jobban jártunk, hogy így történt.

– Látod?

– Mit?

– Szóvá is tehetted volna, hogy csak a szám jár, és nem veszem ki a részem, de nem tettél még megjegyzést sem. Most látom, mennyi munka áll mögötted. Istenem! Egyszerűen tökéletes vagy! És minden tökéletes, amit csinálsz.

– Aaron, bárcsak igazad lenne, de sajnos nem vagyok az. Azonban mindez úgy hangzott tőled, mint egy szerelmi vallomás. Köszönöm – mosolyodott el.

Zarah és Louisa egy árnyékos padra telepedett. Louisa boldog volt, mert a barátnőjén nyomát sem látta a fárasztó napnak.

– Milyen jóképű férfi ez a Clayton! Úgy tudom Carlától, hogy az apja svéd. Csak az északiaknak van ilyen szép, hamvas szőke hajszínük. És micsoda alakja van! – jelentette ki Louisa, miközben a büféasztalnál álldogáló párt szemrevételezte.

Zarah Louisa felé fordult, és elmosolyodott.

– Csak kicsit öreg hozzánk, nem gondolod? – közölte nevetve.

– Nos, még azért lehetnek jobb napjaink, nem igaz? – rendezgette hamiskás mosollyal a frizuráját Louisa. – De attól tartok, nem ez jelentené a legfőbb akadályt.

– Nem, valóban – válszolta Zarah, és felkacagott. – Őszintén szólva sose hittem volna, hogy ilyen irányt vesznek a gondolataink öregkorunkra. Azt pedig főleg nem, hogy ezeket ki is mondjuk. De azt el kell ismerni, valóban megakad az ember szeme rajta.

– Talán furcsa, hogy ezt mondom, de kifejezetten jól mutatnak együtt Siegmunddal. Összeillenek. Edna fia nem olyan, mint egy igazi hajóskapitány?

– Merthogy az is!

– Á, nem csak úgy értem! Hanem kinézetre is! Magas, vállas, az a sötét szakáll, a rövidre nyírt katonás frizura! Talán nem látható testrészeken még tetoválásai is vannak. Bevallom, ez megmozgatja az ember fantáziáját. Egyszerűen pompás fickó.

– Úgy érzem, kicsit kezdenek elkalandozni a gondolataid – kacarászott Zarah.

– Álmodozni csak szabad…

– Ó, ez a szó…!

– Jaj, bocsáss meg, tapintatlan voltam.

– Semmi gond. Én kérek bocsánatot. Nem szándékoztam a kedvedet szegni.

– Milyen különös, hogy Edna gyerekeiről mindig olyan keveset tudtunk. Nem gondolod? – váltott hirtelen témát Louisa. – Ahogy az apjukról is.

– Valóban. De a két gyerek nem egy apától van.

– Ó! De hiszen Von Hoch mindkettő! Persze nem tartozik rám, de miért titkolta? Igazán beszélhetett volna róla, hiszen Edna olyan bohém volt, csak úgy habzsolta az életet!

– Igen. Ez volt a látszat, amivel a kétségbeesett fájdalmát az emberek elől eltakarta.

– Ezt nem gondoltam volna.

– Egyik házassága sem alakult valami fényesen – fogott a történetbe Zarah. – Ezért is hallgatott ezekről. Amikor beleszeretett az első férjébe, hitt a szép szavaknak, és még viszonylag fiatalon hozzáment. Tudod, milyen hirtelen természetű volt.

– És milyen érzelmes!

– Lisa elég jól ismerte a férfi családját, és mindent megtett, hogy közbeléphessen. Hiába. Amit tiltanak, annál inkább kell. És a férfi kis híján tönkretette Edna életét. Az őrületbe kergette a féltékenységével, és többször súlyosan bántalmazta is. Egyszer annyira megverte, hogy kórházba került. Már Siegmunddal volt várandós.

– Te jó ég! De miért?

– Mert valakivel gyanúba keverte.

– Terhesen?

– Aki betegesen féltékeny, annak semmi sem számít. Ismerted, Edna mindenkivel közvetlen és kedves volt. A férfi valamit félreérthetett. Bár távol álljon tőlem, hogy védeni akarjam, mert erre a tettre akkor sincs sem ok, sem magyarázat. Végül összeszedte a bátorságát, és Siegmund születése előtt elmenekült tőle. A férfi a kisfiút soha nem is látta. Aztán néhány év elteltével találkozott Dietmar von Hochhal. Sorsszerűnek hitték a találkozást, ugyanis mindkettejük vezetékneve azonos volt, apai ágon távoli rokonságban álltak. Nagy volt a szerelem, és amikor Annabelle-t várta, a férfi Siegmundot is a nevére vette. Így már végleg összetartozónak látszott az, aminek össze kellett tartoznia, vagyis valóban sorsszerűvé vált a találkozás. De sajnos egyáltalán nem jó értelemben. Ez a házasság sem végződött jól: előbb az alkohol, aztán a nők. Hoch uralkodni akart Ednán, szinte fogságban tartotta otthon, mert jól jött, hogy van valaki, aki a családi háttér látszatát biztosítja számára. Edna újra a válást fontolgatta. Végül Lisa férje, Edna bátyja, aki jogász volt, érte el, hogy a bíróság kimondja a kényszerválást. Csakhogy nagy árat kellett fizetni a szabadulásért. Edna egyedül maradt, és sokáig nem állt újra talpra.

– Hm. De azt továbbra sem értem, miért hagyta el a gyerekeit. Sokan mit nem adnának értük…

– Drága Louisám, ne a saját szempontjaid alapján alkoss véleményt valaki más életéről. Csak mert neked sajnálatos módon nem születhetett gyereked, nem ítélkezhetsz mások fölött ezen a téren.

– Nem is annak szántam.

– Pedig úgy hangzott. Belátom, nehéz megérteni, hogy a gyerekek kezdetben a szörnyű házasságaira emlékeztették. Bár ez nyilvánvalóan elmúlt volna, ahogy látja őket felcseperedni, hiszen idővel a rossz emlékek elhalványulnak. Azonban Von Hoch azzal a feltétellel engedte el őt abból a pokolból, hogy a gyermekek fölötti rendelkezési jogot megtartja magának. Ugyan később sem sokat törődött velük, de eleinte ezzel próbálta zsarolni Ednát. És én azt mondom, Edna jól tette, amit tett. Ezt neki is megmondtam. Ha marad, nem lett volna benne köszönet, és előbb vagy utóbb mind a kárát látták volna. A gyerekeket pedig soha nem hagyta el. Minden lehetőséget megragadott, hogy a közelükben legyen, egyetlen alkalmat sem hagyott ki, amikor láthatta őket, és amije csak volt, rájuk költötte. Többször szembeszállt a volt férjével, sikertelenül. Amiért beperelte, Von Hoch dühében egy alkalommal a karját is eltörte. De Edna harcolt, ahogy csak bírt. Én jól tudom, egész életében milyen keservesen vívódott az akkori döntése miatt. És pontosan ezért nem ment soha többé férjhez. Még Windischgraetzhez sem. Pedig az is óriási szerelem volt, mindkettejük részéről, bármit állított is róla. Ráadásul a herceg, saját gyereke nem lévén, imádta Annabelle-t, Siegmundért pedig egyenesen rajongott, ahol lehetett, apjaként egyengette a sorsát. De Ednát megbénította a félelem, hogy megint rossz következhet.

– Ó, istenem! Milyen szomorú ezt hallani. Félelmében hagyta el a herceget?

– Igen. Amikor Edna Hongkongba utazott, maga elől menekült. A gazdag üzletember, aki elcsábította, hazugság volt, csak kitalálta. Reménykedett, hogy Windischgraetz ezért elhagyja, mert tudta, hogy nem lenne képes tovább nemet mondani a vele kötendő házasságra. Ahogy hozzámenni sem lett volna képes. Valójában aznap értettem meg a kapcsolatukat, amikor megérkeztem Jozefa temetésére Bécsbe. Tolakodóan kíváncsivá tett a helyzet, hogy dacára az új partnerének, mintha mi sem történt volna, Edna továbbra is a herceg házában lakott. Azt felelte, Karl szereti őt annyira, hogy mindent elfogadjon, mert nem akar lemondani róla. Nem vitatkoztam, de tudtam, hogy ilyen férfi nem létezik. Egy férfi az férfi, és egyetlen vetélytársat sem visel el. Egyből világossá vált számomra, hogy az a másik nem létezik. Később Windischgraetz meg is erősítette ezt nekem. De nem merte Ednának megmondani, hogy tudja, mert félt, hogy ha leleplezi magát, Edna örökre elhagyja.

– Ó, istenem! – sóhajtott újra Louisa. – Azt hittem, Edna boldog.

– Végül boldog is volt. De mindazt, amin átment, a lelkéből nem tudta kitörölni.

– És a herceg? Nem tudott volna tenni az érdekében valamit? Ő igencsak befolyásos volt.

– A gyerekekkel kapcsolatban?

Louisa bólintott.

– Azt nem tudom, hogy Edna elfogadta volna-e. Talán igen, és éppen a gyerekei miatt. Pedig irtózott már minden kötöttségtől. Hiába szerette Windischgraetzet, önmagát és a félelmeit nem volt képes legyőzni. Persze lehetséges, hogy mégis félre tudta volna tenni a rettegését Annabelle-ért és Siegmundért. De a felvetés elméleti, mert Windischgraetz nem tehetett semmit. Dietmar von Hoch a markában tartotta.

– Mivel?

– Katonai ügy volt. Ennyit tudok róla.

– Sajnálom. Valóban előítéletes voltam.

– Nos, igen. Hamar ítélünk a látszat alapján. És ezzel gyakorta okozunk másoknak szenvedést.

– Nagyon sajnálom. De mi van, ha Clayton Petersson esetében is tévesen ítélünk a látszat alapján? – váltott vissza vidámabb irányba Louisa.

– Tetszik?

– Rettentően!

– Elfogadsz tőlem egy tanácsot, Louisa?

– Hát hogyne!

– Akkor a vele kapcsolatos érzéseidet haladéktalanul plátói alapra helyezed. Több okból is, amiket jobb, ha nem részletezek. Vagy tudod, mit? Inkább anyaira! Mert az mindenképpen közelebb áll majd a valósághoz.

– Ünneprontó – jelentette ki Louisa, aztán felnevetett.

– Szóval ide bújtatok? – állt meg a pad mellett váratlanul Kim.

– Jólesett leülni egy kicsit. Egész nap talpon voltunk. Bár egészen mostanáig fel sem tűnt. Adam és Jessica? Nem látom őket egy ideje. Persze már sötétedik is.

– Visszavonultak a szobájukba. Nem akarták megbontani a társaságot, így senkitől sem köszöntek el.

– Bizonyára elfáradtak – mondta Zarah.

– Ma is? Ó, nem hinném – mosolyodott el Louisa. – Inkább csak kettesben akartak lenni, ami érthető.

– Louisa! – szólalt meg feddően Zarah.

– Én nem mondtam semmit!

– Ajánlom is! És Isa? Ő merre volt egész délután? – fordult újra Kim felé.

– Ő a fiúkkal van még mindig, természetesen. Arwin és Leonard egyszerűen hozzáragadtak. Nem lesz könnyű ágyba parancsolni őket. Frau Stark már köröz egy ideje a házban, de egyiket sem találja. Szerintem majd Isa ágyán éri őket az álom, filmnézés közben, ruhástul. Nézzétek, lassan bemegy a társaság! Kezd hűvösödni. Nem tartunk velük?

Zarah belekarolt Louisába, és Kim után indult.

– Remélem, nem bántottalak meg. Nem szerettelek volna kioktatni.

– Ó, nem, dehogy. Sőt, köszönöm, hogy helyre tettél. Bevallom, kicsit el is szégyelltem magam. Mindenki gyarló, így én is. És könnyen irigykedni kezdünk, ha azt hisszük, a másiknak többet adott az élet.

– Ne feledd, az a kéz, amelyik adni tud, el is tud venni. És nem ismerhetjük a másik terhét, amíg nem próbáltuk a súlyát – zárta le a beszélgetést egy szerető kézszorítással Zarah. – Mi lehet az a csődület ott a zongoránál?

– Nézzük meg! Csak nem családi fényképnézegetés zajlik? – kérdezte Louisa, amint a többiekhez ért.

– Ó, Annabelle érdeklődését felkeltették a zongora tetején sorakozó fotók – közölte Carla.

– Hát hogyne! Már tegnap is láttam, csak nem volt lehetőségem megcsodálni. Jé, ez itt anya?

– Igen. Velem, Tel-Avivban. Milyen fiatalok voltunk! – válaszolt Zarah.

– És ez?

– Ez a születésnapom, ugyanott. Remek este volt. Azt hittem, egy meghitt vacsora lesz, de amikor kigyulladtak a fények, velem szemben ott állt mindenki. Akkor tudtam meg, hogy a lányok babát várnak. Életem legboldogabb pillanatainak egyike. Soha nem fogom elfeledni!

– És ez? – mutatott egy hátrébb álló keretre Annabelle.

– Apa, anya és én – vette át a szót Carla. – Még Izraelben. Akkor még az elhárításnál dolgoztam.

– Milyen dögös vagy katonaruhában! – jelentette ki Annabelle.

– Is! – tette hozzá Aaron. – Igaz, ekkor még nem ismertük egymást.

– Akkor is főleg civilben jártam – nevetett Carla. – Csak különleges alkalmakkor viseltünk egyenruhát.

– Ó! Milyen meseszép menyasszony voltál, Carla! – bökött az esküvői képre Siegmund.

– Csak voltam?

– De hát már nem vagy menyasszony! Vagy még igen? – tréfálkozott Siegmund.

– Menyasszony vagy sem, gyönyörű, és kész. Szerintem ez teljesen nyilvánvaló – védte a helyzetet Clayton. Aztán oldalra pillantott, és hirtelen elhallgatott.

Carla azonnal észrevette a változást.

– Valami baj van?

– Ó, nem. Nincs… csak hirtelen… Mindegy. Ezen a képen ki van? – mutatott egy nagyobb, színes fényképre Clayton.

– Az ikertestvérem.

Clayton rámeredt.

– Andy – folytatta Carla. – Andy Benson-Collins. Az ő festményeit csodáltad meg a nappaliban tegnap.

– Igen. Milyen érdekes tudni, hogy ki az alkotójuk. És ő? Ő hol van most?

– Három évvel ezelőtt meghalt autóbalesetben. Persze ezt nem tudhattad.

Clayton nyelt egy nagyot.

– Mikor?

– Mondom, három éve – válaszolt Carla.

– Úgy értem, melyik hónapban?

– Nos… februárban. De miért érdekes ez?

– Ja, nem tudom. Bocsánat, csak… csak… Nem is tudom, miért kérdeztem. Gyönyörű nő… volt.

– Milyen szép nap volt a mai! – sóhajtott fel Aaron Carla mellett az ágyban. – Mindennap hálát adok a sorsnak, hogy mellettem vagy. Mert melletted megtanultam, mit jelent élni. Ez a pár nap maga volt a mennyország! És végre nekem is igazi családom van, sok-sok egymást szerető, boldog ember. Mindig erre vágytam. A szüleim történetét már ismered – komorodott el. – Apám kalandjait… anyám halálát… nem sokkal az után, hogy megtudta, van egy féltestvérem. Apámnak sikerült sokáig titokban tartani, aztán Robert anyja botrányt rendezett. Talán ezért is lett olyan, amilyen, pedig én igyekszem mindent megtenni érte. És mégis, micsoda kibírhatatlan alak a feleségével együtt!

– Ne mondd ezt! Csak másmilyen emberek, mint mi.

– Hihetetlen vagy! – suttogta a mennyezetet kémlelve Aaron. – Szeretem benned, hogy megértesz és elfogadsz úgy, ahogy vagyok, a szerencsétlen rokonaimmal együtt.

– Én nem így gondolok rájuk. Igaz, ami igaz, nem kedvelem se Robertet, se Adát. De tiszteletben tartom őket, mert hozzád tartoznak. Valóban nem könnyű ezeket az érzéseket különválasztani. Mégis meg kell próbálni a béke érdekében.

– Neked sikerülni fog fenntartani.

– A békét? Bárcsak biztos lehetnék ebben!

– Tudod, Carla, az előtt, hogy megismertelek, én csak dolgoztam. Szünet nélkül robotoltam valamiért, amiről igazából azt sem tudtam, micsoda. Elmúltam negyvenéves, a munkába menekültem a kudarcba fulladt kapcsolataim és a problémáim elől. Ahogy az apám is tette. És azt hittem, hogy engem soha nem fog senki úgy szeretni, ahogy te. Fájt, de egyszerűen nem tartottam magam méltónak rá.

– Azt akarod hallani, hogy dicsérlek? Aaron! Odaadó vagy és figyelmes. Magabiztos és jóképű…

– Én? – szakította félbe Carlát nevetve Aaron.

– Igen, ne nevess! Nekem az vagy, én annak látlak, hiába is tiltakozol. Egy nagy, erős, ráadásul szexi macinak, aki mellett mindig biztonságban lehetünk. A gyerekeink és én.

– Nem is tudom, mit mondhatnék erre…

– Semmit sem kell mondanod. Ismersz. Engem lehetetlen befolyásolni. Szóval hidd csak el, és érezd magad méltónak rá!

– Örökre hálával tartozom neked ezekért a szavakért.

– Ó, drágám, olyan jólesik ezt hallani. De kicsit meglep, hogy ennyire érzelmes hangulatban vagy. Délután is, most is.

– Őszintén szólva engem is meglep. Azonban nagyon-nagyon jó érzés. És azt akarom, hogy ez most már soha ne múljon el! Megmutattad nekem, mit jelent a szerelem – mosolyodott el, és magához szorította Carlát.

– Szeretlek – simogatta meg Aaron arcát Carla. – Higgy magadban, csodálatos ember vagy, és én is rengeteget kapok tőled!

– Tőlem?

– Igen, tőled. Mert melletted olyan nő lehetek, akinek van saját élete. Lehetnek saját vágyai és kiteljesedhet. Megadtad, hogy anya lehessek, és a tetejébe a feleséged vagyok.

– És még? Mim vagy? – vágott közbe huncut vigyorral Aaron.

– És még? Ennyi nem elég?

– Nem! A győztesnek mindent vinnie kell. Tehát, mim vagy még?

– Á! Vagy úgy! A szeretőd? Arra gondolsz?

– Naná, hogy igen! Úristen! Egy ilyen nő a szeretőm! – kiabálta Aaron hadonászva. – Ne! Ne érj hozzám! Még ne! Félek, hogy felébredek!

Carla jóízűen nevetett, miközben Aaron hevesen ölelte és hosszan csókolgatta.

– Várj! Talán nem most kellene megkérdeznem, de nem bírom ki reggelig – szólalt meg halkan Carla.

– Te jó ég! Mit? – nézett Aaron rémülten Carlára.

– Jaj, drágám, semmi baj. Nem kettőnkkel kapcsolatos.

– Hú – sóhajtott fel Aaron. – Tudod, a jó után jön a rossz. Nem bírom ezt a beidegződést levetkőzni. Anyámtól tanultam, sajnos. Kivert a víz.

– Istenem, így megijesztettelek?

– Igen. Azt hittem, baj van. Vagy hogy most elküldesz. Ez az állandó félelmem.

– De hogy gondolhatsz ilyesmire? Biztosíthatlak, ha te küldenél, akkor se mennék mellőled egy métert se. És soha többé ne gondolj ilyet!

– És soha nem küldenél el?

– Soha ne mondd, hogy soha – incselkedett Carla.

– Ettől azért most nem nyugodtam meg.

– Pedig meg kellene. Komolyan mondom.

– Köszönöm. És mit akartál kérdezni?

– Láttad Claytont?

– Mire gondolsz?

– Mármint este. A zongoránál.

– Igen?

– Valósággal kővé dermedt.

– Azt nem láttam. Mikor?

– Amikor észrevette Andy fotóját.

– Tényleg?

– Igen.

– Biztosan jól láttad?

– Azt, hogy hirtelen megváltozott a viselkedése, igen. A múltamat nem tudom letagadni, a tudásomat pedig nem tudom levenni, mint egy ruhát. Igen. Érzékeltem, hogy határozottan megváltozott a viselkedése. Hogy egészen pontos legyek, megijedt. Éreztem rajta a félelem energiáját. Többek között erre is kiképeztek.

– A fotó miatt?

– Nem állíthatom biztosan, hogy a fotó miatt. Mindenesetre az egybeesés erre enged következtetni. Persze amint látta, hogy felfigyeltem a viselkedésére, váltott, és arra hivatkozott, hogy Andy milyen gyönyörű. Meg a festményekre, amik nagy hatással voltak rá, és felkavarónak találta, hogy most az alkotót is láthatja. De ez valószínűleg nem rázta volna meg ennyire.

– Hm.

– Aztán az is furcsa volt, hogy kétszer is rákérdezett, hogy mikor halt meg. Tudni akarta, pontosan mikor.

– Igen, ez nekem is feltűnt. Gyanítasz valamit?

– Nem tudom, kell-e valamit gyanítani. Mindenesetre furcsa helyzet volt.

– Legjobb lenne apádat megkérdezni. Ott állt mellette ő is.

– Azt hiszem, ez jó ötlet. Bár lehet, hogy az egésznek semmi jelentősége. Andy három éve halott. Csak, mégis érdekes…

Siegmund kijött a fürdőszobából, és behúzta a sötétítőfüggönyöket.

Clayton még mindig a ruhájában ült a fotelben, és maga elé meredt.

– Mi a baj, Clayton?

– Semmi. Csak kicsit elgondolkodtam.

– Az este végére olyan lettél, mint akit megbabonáztak.

– Tényleg? Lehet, hogy a kelleténél több pezsgőt ittam.

Siegmund a fotel karfájára ült, és Clayton vállára tette a kezét.

– Kérlek, mondd el, ha valami bajt csináltam! Megbántottalak, ugye? Tudom, magadra hagytalak a társaságban. De hidd el, itt mindenki szeretettel fogadott téged! Ők a családom, előttük nem lehet titkom. Vagy történt valami, amiről nem tudok? Valami kellemetlenség?

Clayton megrázta a fejét, de Siegmund tovább esdekelt.

– Tudod, azért mondtam, hogy tarts velem, mert szerettem volna, ha mindegyikük megismer. Rossz érzés, hogy ebben a pár napban kevés időt tölthettünk eddig együtt! Remélem, ez változni fog.

Clayton lehajtotta a fejét.

– Kérlek, Clayton, szólalj már meg! Megőrjít, ha találgatnom kell! Nem kellett volna magammal hoznom téged? Igaz? Vagy… vagy mégis meggondoltad magad? Már nem akarsz velem élni?

– Ó, istenem! Azt hitted, ezen gondolkodom? Jaj, dehogy! Boldog vagyok veled. És az mindennél többet jelent, hogy a családodnak bemutattál… és kijelenthetem, egytől egyig elragadó, csodálatos emberek! Annabelle-t és Carlát pedig egyenesen imádom. Na, és Louisa néni! Ha meghallaná, hogy nénizem, biztosan kikérné magának. Ő a legjobb fej az egész bandában. Bocsánat, hogy ezt a szót használom.

– Akkor mi a baj?

– Hát pont ez, hogy…

– Hogy?

– Hogy mind ilyen nagyszerűek.

– Azt hiszem, nem értelek. Miért kellene magunkat vagy magadat náluk kevesebbnek érezni…

– Nem erről van szó! – vágott közbe Clayton. – Csak nem tudom, hogyan mondjam el nekik.

– Mit?

– Láttad a fotót?

– Melyiket?

– Amelyiken Carla ikertestvére van.

– Igen. De személyesen én sem ismertem.

– Hát ez az, hogy én igen.

– Tessék?

– Pontosabban azt hiszem, nem, nem hiszem, hanem tudom, hogy felismertem. Én tudom, hogy… és azért is kérdeztem, mert… mármint, hogy pontosan mikor halt meg … mert szóval én… De persze ez már évekkel ezelőtt volt…

– Nem tudnál egy kicsit értelmesebben beszélni?

– Ne haragudj, előbb össze kell szednem a gondolataimat! Most úgy érzem, össze vagyok zavarodva… Mit mondhatnék? Vissza kell emlékeznem… Már három éve lett volna? Nem. Az nem három éve… Vagy mégis?

– Mi történt?

– Különös… de a lányt azért is jegyeztem meg, mert annyira gyönyörű volt… Vagy talán tévedek… De nem, nem hinném, hogy tévedek…

Aomori, Honsú-sziget, Japán, 1982.

SHOTA TAKUMI NYITOTT szemmel feküdt az ágyában. Zajtalan éjszaka volt odakint, az utcai világítás gyér fénye beszűrődött a szobájába. A téli szünet végre holnap elkezdődik, de Shota mégsem akarta, hogy eljöjjön a következő reggel. Szüntelenül a nagyapjára gondolt.

Hiroszakit úgy emlegették: „az örök hó birodalma”. A város és a vidék csaknem minden évben december elejétől egészen a tavasz beköszöntéig didergett a folyamatosan vastagodó fehér lepel alatt. Az Iwaki-hegy csúcsán a hósipka sokszor nyár közepéig is kitartott.

Shota legszívesebben mindig ezen a helyen élt volna, ahol az apja is nevelkedett, a hegy lábánál rejtőzködő kicsiny, földszintes házban, amelynek tornácától a húsos levelű, zöldellő erdő széléig mindössze néhány lépést kellett tenni, ahol Tióval, a szezámszínű házőrzővel mezítláb lehetett szaladgálni a sárban, vagy sötétedésig fogócskázni a folyóparti cserjésben, ahol a szőnyegen összekuporodva forró teát kortyolgathatott, és hallgathatta az esőt, ahogy az a kert szélén ágaskodó nádbokrok leveleire hull. De a szülei hallani sem akartak arról, hogy itt folytassa az iskolát.

Shota Takumi egyedüli gyerek volt. Az anyja angolórákat adott otthon, az apja, Akihito Takumi, vegyészmérnökként dolgozott az Aomori-öböl legnagyobb olajipari kutatóközpontjában. Fényes jövő állt előtte, már egészen fiatalon több világszabadalmat is jegyzett.

Shota nem szerette a túlzsúfolt Aomorit, ki nem állhatta az állandó tülekedést, a lármát és a büdös levegőt. Csendes, magának való fiú volt, legjobban a hangtalan nyugalmat és a természetet kedvelte. A szülők aggódva figyelték a fiuk választott magányát, aki okos volt, könnyen tanult, és mindenre emlékezett. Akihito Takumi nem akarta feladni a reményt, hogy Shota, ha felnő, a nyomdokaiba lép, és a tudományoknak szenteli az életét. Azonban ennek nem sok jelét lehetett ez idáig felfedezni. Délutánonként, amikor a fiú a tanításból hazaért, villámgyorsan végzett az otthoni feladataival, hogy mihamarabb kedvenc időtöltésének hódoljon: a lakásuk teraszán kialakított bonsai kertjével bíbelődjön.

A megcsavarodott törzsű törpefák pont olyan látványt nyújtottak, mint hatalmasra nőtt társaik a természetben, amelyeket tréfából egy tündér aprócska, mesebeli erdővé változtatott. Shota kifogyhatatlan türelemmel csipkedte le az új hajtásokat, metszette a szárakat és a gyökereket, ültette őket újabb és újabb edényekbe, vagy dúsította velük a parányi sziklák között megbúvó aljnövényzetet. Így az évek alatt valóságos művésze lett a felfelé törő koronák, a csüngő, fürtös lombkoszorúk és a különféle gömbformák kialakításának. Ha végre eljött a szünet, és a nagyszüleihez utazhatott, hosszú listákat hagyott hátra, hogy a távollétében hogyan ápolják és mikor, mivel öntözzék a fákat.

Hiroszakiban az első útjuk a nagyapjával mindig a várkastélyhoz vezetett. Amíg átvágtak a völgyön, az öreg a régi időkről mesélt.

Shota nagymamája szépséges Cugaru lány volt, a családja története egészen a hadakozó fejedelemségek koráig nyúlt vissza. Évszázadok óta mind ezen a tájon éltek. Az ükapja bátyja szamurájként szolgált, a tőle megmaradt katanát nagy becsben tartva őrizték emberöltőkön át, és ő alapította meg ezen a helyen a híres sintó harcművészeti iskolát.

A várkastély persze már nem volt se igazi vár, se igazi kastély. Lerombolt, vastag kőfalak maradványai tanúskodtak a dicső múltról. A középen magasodó, sokszintes épület a háborúk martaléka lett, még a csőrös bronzcserepeket is elhordták, mert kellett a fegyverek öntéséhez. Egykori kőtalapzatán építették újjá, az eredetinél két szinttel alacsonyabban, de a karcsú, pagodatetős épületre Shota a képzeletében az igaziként tekintett.

A romok körül mély várárok húzódott, telve a folyóból csatornákon érkező vízzel, ami a tartós fagyok beköszöntével ilyenkorra ragyogó, fehér páncéllá változott. A környék egyetlen, a kezdetektől csodával határos módon épen maradt látnivalója egy karmazsinvörös fahíd volt, ami telente úgy festett, mintha egy óriás széles vércsíkot húzott volna felsebzett kezével az érintetlen, hófödte tájba.

Az itt töltött idő alatt, főként nyaranta, Shota szorgalmasan látogatta a harciskolát; ilyenkor a nagyapja egy padon üldögélve a kertben várt rá. A hazafelé úton végig a tanultakat gyakorolták. Shota támadást indított, az öreg védekezett, és tanítgatta, hogy a kardként szolgáló bot szúrását hogyan kerülheti el könnyedén.

Az egész Takumi család minden évben cseresznyefa-virágzáskor gyűlt össze Hiroszakiban. Több ezer fa koronáján milliónyi virág egyszerre bontotta ki a szirmait alig pár nap alatt. Ahogy felpillantottak az égre, az is rózsaszínben játszott, ahogy a felhők, a pagodák falai, sőt az idő koptatta kőfalak is. A rózsaszínű álom folytatódott, amikor a szirmok lehullottak, és beterítették a földet, a füvet és a bokrokat is, végül egy héten át hömpölygött a várárok víztükrén a bársonyos sziromtakaró.

Shota Takumi sírni szeretett volna fájdalmában. Tudta, a hajnal megérkeztével véget ér a gyerekkora. És fogalma sem volt, valaha viszontláthatja-e még mindezt.

A bonsai kertet tegnap lebontották, a szeretett fák az arborétum gyűjteményét gazdagítják ezután. A csomagjai készen álltak az előszobában.

Akihito Takumit New Yorkban várta egy kitűnő állás, ezért az első reggeli géppel indul a családjával az új életük felé.

Bécs, Ausztria, 2020.

– JÓL TETTÜK, hogy nem mentünk el! – közölte Ada Windhaber önelégülten, miközben leszedte az asztalt. – Ki nem állhatom ezt a felfuvalkodott társaságot! Külön-külön is borzasztóak, de így együtt! Kész rémálom! És akkor még mindennek a tetejébe odacsődítették ezt a Siegmundot is. A barátjával! Megint!

– Velük meg mi bajod? – dünnyögte a férje, miközben lenyelte az utolsó falatot.

– Még kérded, Robert? – csattant fel a nő. – Nem normális, hogy ezt megengedik neki!

– De mit? És kik?

– Nem akarok erről a gyerekek előtt beszélni. De nem normális, az biztos.

– Anya, ne rakd el, kérek még egy krémest!

– Jaj, Monika, én nem sajnálom, de ez azért már túlzás. Lányom, te nem kinövöd a ruháidat, hanem kihízod! Tizenegy éves leszel, és akkora vagy, mint egy gimnazista. És nem hosszában értem.

A lány szótlanul, lehajtott fejjel ült az asztalnál. Nem nézett fel, a pulóvere ujját morzsolgatta.

– Jól van, ne haragudj! – enyhült meg valamelyest az anyja. – De egy ilyen szép kislánynak adnia kellene magára. Én csak féltelek. Mi lesz ennek a vége, ha így folytatod? Egyetlen fiúnak se fogsz kelleni.

– Szerintem a párválasztásról beszélni még egyáltalán nem időszerű – kozkáztatta meg a kijelentést a férfi.

– Időben kell megtanulni az embernek uralkodni magán. Még Monikának is. Tessék. Egy felet még kaphatsz.

Monika szomorúan tolta el a tányért.

– Köszönöm, nem kérek többet.

– Helyes! Menj, és fejezd be az angolleckét. Azután irány a fürdőszoba! És ne kelljen ötször szólni! Te meg hol voltál mostanáig? – fordult a konyhába lépő kamasz fia felé Ada Windhaber.

– Fociedzésen.

– Azért a matektanárnál is voltál, remélem.

A fiú hallgatott.

– Johann, válaszolj, ha kérdezek valamit!

– Elkéstem.

– És?

– Már nem mertem felmenni.

– Te jó ég! Hát mi lesz így belőled? Apád kiharcolta neked ezt az iskolát! Mert a nagyságos bátyjának eszébe sem jutott, hogy magától kifizesse. Te meg így hálálod meg? Neked vinned kell valamire! Nem járhatsz úgy…

– Elég volt ebből, Ada! – vágott közbe a férfi. – Csitulj már!

– Jó. Hát majd rájöttök, hogy igazam volt. De akkor már késő lesz!

– Ugyan, miben volt igazad? Nem élünk jól?

– De! Jól élünk. Csak nem úgy, mint azok.

– Ők.

– Nekem csak azok. Kisemmiztek az örökségedből is. És persze te hagytad.

– Johann, kérlek, menj a szobádba!

– Megyek, apa.

– Fogd csak a fiad pártját! Mi lesz így belőle? Focista?

– Miért? Az baj volna?

– Igenis baj volna. Egy buta focista! Én nem ilyen jövőt szántam neki. Tudod, hogy azokból a fiúkból mi lesz? Tudós vagy híres ember. Akik vagyonokat keresnek. Mi meg csak kullogunk mögöttük, ahogy szoktunk.

– Honnan tudhatnánk, mi lesz a fiaikból? Még csak háromévesek.

– Csak az egyik az övék. A másik befogadott.

– A kóbor macskákat szokták befogadni. Ő a balesetben meghalt testvérének a fia. Az unokaöccse. Mégiscsak van hozzá köze, nem? Ki nevelje fel valakinek a gyerekét, ha nem a tulajdon testvére? Adták volna árvaházba?

– Hát azt én nem tudom, hogy mit kellett volna csinálni vele, és nem is érdekel. Nekem elég lenne a sajátom. De akkor se legyen előrébb, mint az én fiam!

– Ada, neked elment a józan eszed.

– Á, tévedsz, Robert, éppenhogy most jött meg.

– Na jó, én ezt képtelen vagyok tovább hallgatni. Inkább járok egyet.

– Nem mész te sehova, hanem végighallgatsz!

– Különben?

– Majd meglátod!

– Na, ebben ne legyél annyira biztos!

– Márpedig én biztos vagyok.

– Kár. Mert ha így folytatod, inkább elmegyek. Amit művelsz, már elviselhetetlen.

– Ne nevettesd ki magad! Fáj az igazság! Mi? Nekem van itt egyedül eszem? Ugyanolyan ostoba vagy, mint az anyád volt. Teherbe esett veled, mielőtt az öreg Lebowitzban biztos lett volna.

– Az apám támogatott minket.

– Hát hogyne! Alamizsnával. Mert nem akarta, hogy kiderüljön, félrelépett. Anyád még be is tért. Hátha úgy jobban megfelel a zsidónak. De az apád csak ígérgetett, hogy így meg úgy!

– Ez nem igaz. Taníttatott rendesen.

– Sokra mentél vele! Mind a két céget, amit a bátyád kegyeskedett rád íratni, csődbe vitted. Ki sem látszottunk az adósságból.

– Aaron mindig a testvérének tekintett, és mindig tisztességes volt velem. Ahogy most is az. És amikor nehéz helyzetbe kerültünk, akkor is kisegített.

– Tényleg? Meglep, hogy azt hiszed, magától tette. Félt, nehogy elvedd a vagyonát, ezért inkább a méregdrága ügyvédei tanácsára befogta a szádat. De még ennyi se lenne, ha anyádnak akkor nincs annyi sütnivalója, hogy megelégelve az ígérgetést, egy szép napon kézen fogott, és meglátogatta a boldog családot. Szép kis botrány lehetett!

– Nem vagyok rá büszke. Lehetett volna benne több méltóság.

– Méltóság? Te nem vagy tisztában a fogalmakkal. Sokkal előbb kellett volna odamennie!

– Egy évre rá meghalt az apám felesége. Nem tudom, hogy ez a helyzet mennyiben járult hozzá az asszony betegségéhez.

– Semennyiben. Ne legyél érzelgős te is! Akkor már anyád igazán elvetethette volna magát. És most Lebowitznak hívnák a gyerekeidet, és a fele vagyon neked is járt volna. Utánad meg a gyerekeinknek. Így meg az öreg halála után a törvényes gyereke jóindulatára vagy utalva örökre, mert a vén kujon nem ismerte el az apaságot. Anyád meg nem akart perre menni, mert továbbra is csak reménykedett. Csakhogy már nem kellett az öregnek, mert másik nő után koslatott Izraelben.

– Az a másik nő Zarah volt.

– Tisztában vagyok vele. Ő is tudta, kivel kell barátkozni!

– Még hogy tudta? Elküldte. Kikosarazta. Hazaküldte a családjához.

– Hát hogyne! A fáma szerint. Na, az is egy szép történet lehetett! Ahogy a lánya is megérhette a pénzét. Ebből gondolom, milyen volt az anyja.

– Tévedsz! Ebben is, ahogy annyi minden másban.

– Hát mit lehet azon eltéveszteni, hogy egyszerre két különböző férfival is felcsináltatta magát? Aztán gyorsan hozzáment az egyikhez. Ó, az a szegény, becsületes lány! A bárót választotta a senki helyett. Nyilván nagy volt a szerelem. Azért.

– Szerintem semmit sem tudunk erről, ami alapján ítélkezhetnénk.

– A tények azok tények. Csak a hülye nem látja. Carla is gyorsan elvált az előző férjétől. A Lebowitz-vagyon egyértelműen vonzóbb lehetett, mint a deli katona üres tárcája.

– Te teljesen megőrültél! A különválás után egy év is eltelt, hogy Aaronnal megismerkedett!

– Legalábbis ezt mondja. Persze ezeknek csak megszületni volt nehéz. Nem elég, hogy megfogta az isten lábát Lebowitzcal, hát nézz már rá arra a nőre! Könyörgök! Nem eszik? Varratja magát? Mit csinál, hogy így néz ki? És az a kedvesség. Az a kenetteljes, finom modor. Meg az elegáns nevelőanyja. Hányni tudnék tőlük! Egy percig sem vagyok képes Aaron feleségének a közelében tartózkodni, mert úgy érzem, egy alaktalan rondaság vagyok hozzá képest. Jó, igaz, a szülések után maradt rajtam néhány kiló, és sose voltam az a metszett szépség, de akkor is! Tetejébe aztán az ölébe pottyant a Von Lebensberg-vagyon, együtt a bárói címmel, és ripsz-ropsz a milliárdos bátyád mellett találjuk Ausztria egyik leggazdagabb nőjét, aki, hogy bebiztosítsa magát, egykettőre szül is neki egy kölyköt.

– Te magad mondtad, hogy az ölébe pottyant a nagy vagyon. Ez is csak azt bizonyítja, hogy nem érdekből ment hozzá.

– Nem, hát persze! Igaz, hogy akkor még szegény volt, de erről már mindenki megfeledkezik.

– Szerintem egyébként sosem volt szegény, ráadásul már rég bárónő volt, amikor Aaron megkérte a kezét – vetette közbe Robert, de Ada meg sem hallotta.

– Ja. Mint ahogy az is igaz, hogy a bátyád úgy festett a kis Barbie baba mellett, mint egy jól megtermett, vörös grizzly medve. Tisztára nevetséges velük kapcsolatban szerelemről beszélni, vagy legalábbis a nő részéről. De igazad van, érdekről szó se essék! Á, még a feltételezés is sértő, nem? Na, hagyjuk is!

– Teljesen összezagyválsz mindent. Elvakít a gyűlölet.

– Én nem gyűlölöm egyiket se. Csak az igazságról beszélek. De mindegy! A lényeg, hogy rájuk vagyunk utalva. Mégpedig miattad.

– Akkor most én következem – sóhajtott lemondóan Robert. – Mondd, Ada, miben szenvedünk hiányt? Miénk a ház, amiben élünk. Dolgozom, jól keresek. Utazhatnánk, ha hajlandó lennél, és a legjobb iskolákba járatjuk a gyerekeinket. Ráadásul biztonságot jelent, hogy Aaron és Carla szeretik Monikát és Johannt, elhalmozzák őket mindenfélével, nem múlik el ünnep anélkül, hogy ne ajándékkal megrakottan érkezzen hozzánk a sofőr.

– A sofőr! Mert nekik derogál idáig elkocsikázni.

– Persze ha elégedetlen akarsz lenni, és mindennek csak a rossz oldalát akarod látni, nem segíthetek.

– Ha már segítésen töröd a fejed, legjobban tennéd, ha kitalálnád, hogyan juttatod részhez a Lebowitz-vagyonból a saját gyerekeidet! Beszélj Aaronnal, és mondd el neki kerek perec, mit akarsz tőle a féltestvér jogán. Jár, ami jár! Meg kell szerezned bármi áron. Mondd, te tényleg nem sajnálod mindazt, ami mellett elmegyünk?

– Nem. Mert az ember legtöbbször azt irigyli a másikban, amiről tudja, hogy ő arra nem képes. Én köszönettel fogadok mindent, amit kapok. Nem követelőzöm, nem gyűlölködöm. Ismerem a határaimat, és igyekszem megelégedni azzal, amim van. És azt akarom, hogy a gyerekeim ezt tanulják meg tőlem. Mert ennyit adhatok. És imádkozom mindennap, hogy legyen erőm az elhatározásomat megtartani melletted.

– Na, helyben vagyunk. Ha nincs észszerű magyarázat, jön a vallásos áhítatod.

– Nem hinném, hogy hitbuzgó lennék. De tudtommal pont a kereszténység legfőbb értéke a szeretet. Vagy tévednék ebben?

– És a te vallásod legfőbb értéke micsoda?

– A hit és a tudás. Amik által betartjuk az isteni törvényeket.

– Igen? Nocsak, nocsak! Csodálkozom, hogy ennek ellenére ilyen megengedő vagy a rokonukkal.

– Most meg kire gondolsz?

– Siegmund von Hochra. Meg a barátjára. Természetellenes, amit tesznek, és nem akarom, hogy a gyerekeink ezt látva nőjenek fel. Én nem járok templomba, de erre a tanításra még emlékszem.

– Igazad van, mert egyébre már nem igen. Azonban a világot, Ada, nem tudod letakarni. És igen, én mélyen hiszek Istenben. De azt még én is belátom, hogy Istennek minden egyes teremtményével célja van. Még ha ez a cél előttünk rejtve marad is. Egykor te is hittél, és bár két külön világból jöttünk, ebben mindketten egyetértettünk.

– Igen. Valóban. Amíg el nem hagyott az Isten.

– Nem, Ada. Isten senkit sem hagy el. Csak az ember dönthet úgy, hogy elhagyja Istent. És azután ki tudja, meddig lesz még ember.

Robert Windhaber felállt az asztaltól, és elindult az előszoba felé.

– Most meg hova mész?

– Kiszellőztetem a fejem.