Giovanni Giacomo
Casanova

Szökés
az Ólombörtönből

– részlet –

Fordította
Zsámboki Zoltán

Magvető Zsebkönyvtár
[32]

Kötetünkben a Szépirodalmi Könyvkiadó 1968‑as Olcsó Könyvtár-kiadásának javított szövegét közöljük.
A fordítás Casanova Emlékiratainak
Flammarion-kiadása alapján készült.

© Zsámboki Zoltán örökösei, 2025

Cselszövény elvesztésemre. A fiatal Bonafede grófnő esete. Az Erberia. Házkutatás. Beszélgetésem Bragadinóval. Az állami inkvizítorok utasítására letartóztatnak.

A nyájas olvasó bizonyára emlékszik rá, hogy Murray úrtól megkaptam Chiari abbé szatirikus regényét, amelyben a szerző meglehetősen csúf képet festett rólam. Ez a Chiari semmivel sem ér többet, mint a papok általában, vagy talán még annyit se. Nem volt rá okom, hogy örüljek regényének, s elégedetlenségemet olyan szavakkal fejeztem ki, hogy az abbé úr elhatározta: résen lesz, mivel attól tartott, hogy ellátom a baját. Ugyanezekben a napokban névtelen levelet kaptam, arra figyelmeztettek benne, ne az abbé megleckéztetésén törjem a fejem, hanem inkább gondoljak saját magamra, mert a közeljövőben súlyos veszély fenyeget. A névtelen levelek írói mindenképpen rászolgálnak megvetésünkre, de azért néha meg kell próbálnunk hasznot húzni az effajta értesülésekből. Én rá se hederítettem a figyelmeztetésre, s ezzel nagy hibát követtem el.

Ugyanakkor egy bizonyos Manuzzi, aki eredetileg az aranyműves-mesterséget űzte, de az idő szerint már az állami inkvizíció hitvány cinkosa, vagyis besúgó volt, és akit egyáltalán nem ismertem, módot talált rá, hogy bemutassák nekem; arra biztatott, hogy vegyek tőle gyémántot hitelbe, így hát kénytelen voltam fogadni szállásomon. Manuzzi szemügyre vette szanaszét heverő könyveimet, majd megállapodott a mágiával foglalkozó kéziratoknál. Ostoba voltam: élveztem álmélkodását, és megmutattam neki azokat a műveket, amelyekből meg lehet tanulni a legfontosabb szellemekkel való érintkezés tudományát. Kedves olvasóim bizonyára nem vonják kétségbe, hogy egyetlen szót se hittem el ezekből a zagyva irkafirkákból, de gyűjtöttem őket, és jókat mulattam rajtuk, hiszen az ember mindig remekül mulat az üres koponyák szülte ezernyi ostobaságon. Néhány nap múlva az áruló újra fölkeresett, és azt mondta, hogy egy bizonyos érdeklődő, akit nem nevezhet meg, ezer zecchinót fizetne az öt könyvért, de az illető előbb szeretné megvizsgálni a kéziratokat, és ellenőrizni hitelességüket. Manuzzi kötelezte magát, hogy huszonnégy órán belül visszahozza a könyveket; én nem tulajdonítottam jelentőséget a dolognak, és átadtam neki a kéziratokat. Másnap hiánytalanul visszakaptam tőle mind az ötöt; Manuzzi azt mondta, hogy megbízója szerint hamisítványok. Évek múlva tudtam meg, hogy az aranyműves megmutatta könyveimet az állami inkvizíció titkárának, és az inkvizítorok mindebből azt a következtetést vonták le, hogy nevezetes mágus vagyok.

Abban a végzetes hónapban minden összeesküdött ellenem; Memmo asszony, Andrea, Bernardo és Lorenzo Memmo édesanyja, fejébe vette, hogy fiait én tettem istentagadóvá, s ezért az öreg Antonio Mocenigo lovaghoz, Bragadino nagybátyjához fordult; a lovag szintén haragudott rám, mert azt hitte, hogy unokaöccsét varázslat segítségével csábítottam rossz útra. A vád súlyos volt, és mindenki joggal számíthatott volna autodaféra, az ilyesfajta ügyek ugyanis az egyházi bíróság hatáskörébe tartoztak; ezzel a vérszomjas fenevaddal pedig semmiképp se jó ujjat húzni. De mivel az illetékesek aligha zárhattak volna a szent inkvizíció egyházi börtönébe, úgy határoztak, hogy az állami inkvizíció elé terjesztik ügyemet; az inkvizítorok vállalkoztak rá, hogy megvizsgálják magatartásomat.

Chiari abbé egyik jóbarátja, következésképpen nekem ellenségem, Antonio Condulmer, akkoriban vörös állami inkvizítor‍¹ volt; kapva kapott az alkalmon, és a közrend felforgatójának nyilvánított. Évek múltán megismerkedtem egy követségi titkárral; szerinte egy fizetett besúgó azt a vádat emelte ellenem, hogy csak az ördögben hiszek; vallomását két tanú is megerősítette, ezek bizonyára ugyancsak a félelmetes törvényszék zsoldjában álltak; persze az ördögbe vetett hit, ha egyáltalán létezik, teljes képtelenség, mivel szükségszerűen feltételezi az Istenbe vetett hitet. A három derék férfiú eskü alatt vallotta, hogy valahányszor veszítek a játékban, mindig az ördögöt szidom, pedig olyankor minden rendes hívő Istent káromolja. Azzal is megvádoltak, hogy megszegem a böjtöt, hogy csakis énekes misére járok, és minden bizonnyal tagja vagyok valamelyik szabadkőműves páholynak. Mindezt megtetézték azzal, hogy gyakran időzöm három patrícius társaságában, és gyakran megfordulok némely külföldi követeknél, tehát azokat az államtitkokat, amelyeket előkelő ismerőseimből ki tudok csalni, nagy összegekért eladom, hisz boldog-boldogtalan látja, amikor a pénzt elkártyázom.

Az egytől egyig alaptalan vádak ürügyet adtak a szörnyű törvényszéknek arra, hogy úgy tekintsen rám, mintha veszedelmes összeesküvő és a haza ellensége volnék. Néhány hét múlva bizonyos személyiségek, akik iránt joggal viseltettem teljes bizalommal, azt tanácsolták, hogy utazzam külföldre, mert a törvényszék foglalkozik velem. Ezzel az illetők épp eleget mondtak, hiszen Velencében csakis azok élhetnek békességben, akikről a szörnyű törvényszék azt se tudja, hogy a világon vannak, de én csökönyös voltam, és nem vontam le a szükséges következtetéseket. Ha meghallgatom ismerőseim figyelmeztetését, nyugtalanság fogott volna el, én pedig ellensége voltam mindenfajta nyugtalanságnak. Így okoskodtam: „Nem érzek lelkiismeret-furdalást, tehát nem követtem el bűnt; ha pedig ártatlan vagyok, akkor semmitől se kell félnem.” Ostobán viselkedtem, úgy gondolkodtam, mintha szabad ember volnék. Nem hallgathatom el, hogy legfőképpen azért nem tudtam arra a bizonyos lehetséges bajra gondolni, mert éjjel-nappal egy másik, valóságos baj keserítette meg az életemet. Nap nap után veszítettem, fűnek-fának tartoztam, elzálogosítottam minden ékszeremet, az arcképekkel díszített dobozkáimat is; az óvatosságról azért nem feledkeztem meg teljesen: a képeket előzőleg kiszedtem a dobozokból, és átadtam Manzoni asszonynak, fontosabb irományaimat és összes szerelmes levelemet pedig ugyancsak az ő gondjaira bíztam. Észrevettem, hogy az emberek kerülnek. Egy alkalommal egy öreg szenátor azt mondta, mindenki tudja, hogy a fiatal Bonafede grófnő azért bolondult meg, mert megmérgeztem, amikor valamiféle bájitallal akartam elnyerni szerelmét. A grófnő még kórházban feküdt, dührohamaiban szüntelenül az én nevemet kiáltozta, és ezernyi átkot szórt rám. Ezt a rövid történetet el kell mesélnem olvasóimnak.

Közvetlenül azután, hogy visszatértem Velencébe, adtam néhány zecchinót a fiatal Bonafede grófnőnek, ezért a kisasszony úgy gondolta, rávehet, hogy továbbra is rendszeresen fölkeressem, ugyanis látogatásomból hasznot húzott. Mivel szüntelenül leveleivel zaklatott, egyszer-kétszer meg is látogattam, és minden alkalommal adtam neki pár zecchinót; de az első látogatást kivéve nem kedveskedtem neki férfiúi gyöngédségemmel. Ridegségem miatt immár egy éve minden kísérlete kudarcot vallott, amikor bűnös merényletre szánta rá magát; az igazat megvallva, ezt sohasem tudtam rábizonyítani, de minden okom megvolt rá, hogy ne higgyek ártatlanságában.

Egy alkalommal levelet kaptam tőle; esdekelve kért, hogy a megjelölt időpontban keressem fel, mert nagyon fontos dolgot akar közölni velem. Elfogott a kíváncsiság, de különben is szerettem volna segíteni rajta, ezért a megjelölt időpontban meglátogattam; amikor megpillantott, nyomban a nyakamba ugrott, és azt mondta, hogy az a bizonyos fontos dolog nem egyéb, mint a szerelem: jót nevettem rajta; örültem neki, hogy külseje a szokottnál ápoltabb, ezért kétségkívül egész csinosnak tűnt fel. Megint a Szent András-erődre‍² terelte a szót, s annyira fölajzott, hogy már-már eleget tettem kívánságának. Levetettem kabátomat, és megkérdeztem, hogy apja otthon van-e.

– Apám elment – felelte.

Egy pillanatra ki kellett mennem; amikor visszatértem, eltévesztettem az ajtót, a szomszédos szobába nyitottam be, s fölöttébb meglepődtem, ugyanis a gróf és két rossz arcú ember állt velem szemben.

– Kedves grófom – mondtam –, a lányától az imént úgy hallottam, hogy ön elment hazulról.

– Én parancsoltam neki, hogy ezt mondja, ugyanis valamit el kellett volna intéznem ezzel a két úrral, de majd máskor.

Ki akartam menni a szobából, de a gróf visszatartott; a két férfit elküldte, azt mondta, nagyon örül, hogy láthat, és elsorolta sok búját-baját, mert bizony ezernyi gond nyugtalanította. Az állami inkvizíció megvonta eddigi szerény nyugdíját, félő volt, hogy napokon belül családostul kilakoltatják, és úgy kell összekoldulnia a kenyérrevalót. Már három éve, úgymond, egy garast se fizetett a háztulajdonosnak, de ha legalább egy negyedévi hátralékát le tudná törleszteni, haladékot kaphatna; ellenkező esetben, vagyis ha a háztulajdonos mindenképpen ki akarja lakoltatni, még az éjszaka kiköltözik, és valahol másutt szerez lakást. Mivel csupán húsz dukátra volt szüksége, kivettem hat zecchinót a zsebemből, és odaadtam neki. Megölelt, sírva fakadt örömében; azután belebújt ócska kabátjába, szólt a lányának, hogy szórakoztasson, s ezzel elment hazulról.

Amikor négyszemközt maradtam a grófnővel, alaposan szemügyre vettem szobájának a szomszédos szobába nyíló ajtaját; láttam, hogy félig nyitva van.

– Nem nehéz elképzelni, mit tett volna velem atyja és a két fogdmeg, ha rajtakapnak bennünket – mondtam. – Nyilvánvaló, hogy kelepcébe akartak csalni, és csak a szerencsés véletlennek köszönhetem, hogy nem kerültem a karmaik közé.

A grófnő tagadott, sírt, a magasságbeli Istenre esküdözött, térdre vetette magát előttem: elfordítottam a fejemet, fölvettem a kabátomat, és szó nélkül otthagytam. Tovább üldözött leveleivel; egyikre se válaszoltam, és többé nem kerestem fel. Nyár volt: a hőség, a szenvedély, az éhség és a nyomor megzavarta elméjét; a téboly egy nap pontban délben tört ki rajta, meztelenül kiszaladt az utcára, végigrohant a Szent Péter téren, s azokat, akik elfogták, arra kérte, hogy vigyék a lakásomra. A kínos eset híre bejárta az egész várost; sokat bosszankodtam miatta. Szegény, szerencsétlen lányt bolondokházába zárták; csak öt évvel később gyógyult ki elmebajából. Amikor kiengedték a kórházból, szörnyű nyomorában az utcán kellett kéregetnie; fivérei szintén koldultak, kivéve a legidősebbet, akivel tizenkét év múlva Madridban találkoztam: hadapródként szolgált a spanyol király testőrségében.

A grófnő megbetegedése óta már egy teljes esztendő telt el; de mivel ellenségeimnek gonosz tervük keresztülviteléhez kapóra jött ez a túlzás, előásták a históriát, felcicomázták a képzelet valamennyi ékességével, s felduzzasztották vele azt a felhőt, amelyből a megsemmisítő villámcsapásnak le kellett rám sújtania.

1755 júliusában a gyűlöletes törvényszék elrendelte, hogy a messer grande‍³ kerítsen elő élve vagy halva. A félelmetes triumvirátus valamennyi letartóztatási parancsában ezekkel az eszelős szavakkal él: legjelentéktelenebb utasításukban is halállal fenyegetik azt, aki megszegi a törvényt.

Szent Jakab ünnepe‍⁴ előtt három-négy nappal patrónámtól, M. M.-től, több rőf ezüstös csipkét kaptam; dísznek szánta egyik taftruhámra, azt akarta, hogy névnapomon már viseljem is. Szép ruhámban meglátogattam; megmondtam neki, hogy másnap újra fölkeresem, mert szeretnék tőle kölcsönkérni, ugyanis szüntelenül azon törtem a fejem, honnan szerezhetnék pénzt. Patrónámnak pedig még volt ötszáz zecchinója; akkor tette félre, amikor gyémántjait eladta.

Mivel biztos voltam benne, hogy másnap megkapom a kért összeget, egész éjszaka kártyáztam, és becsületszóra ötszáz zecchinót veszítettem. Kora reggel úgy éreztem, nagy szükségem volna nyugalomra, és kisétáltam az Erberiára, amely a várost átszelő Canal Grande partján húzódik végig. Az Erberia zöldség-, gyümölcs- és virágpiac.

Az előkelő társaság tagjai közül reggelenként sokan sétálnak itt, állítólag azért, mert öröm nézni, amint a várost környező számos szigetről zöldfélékkel, gyümölccsel és virággal megrakott bárkák százai érkeznek a főcsatornára; de mindenki tudja, hogy csak azok az ifjak és hölgyek szívják a rakpart szabadabb levegőjét, azok igyekeznek itt csillapítani izgalmukat, akik az éjszakát Vénusz gyönyöreinek szentelték, vagy túlzott mértékben hódoltak a lakmározás örömeinek, vagy éppen a balszerencséjükön keseregnek saját meggondolatlanságuk áldozataként, mert a kártya rácáfolt reményeikre. Az a tény, hogy honfitársaim örömüket lelik az ilyenfajta sétában, tanúskodik róla, mennyire változandó egy-egy nemzet jelleme. A szerelemben és a politikában egyaránt titkolózó régi velenceieket kiszorították az újsütetű velenceiek, akiknek az okozza a legfőbb örömet, hogy semmiből se csinálnak titkot. Ha manapság egy férfi egy hölggyel a karján jelenik meg az Erberián, az másra sem törekszik, mint hogy szerencséje fitogtatásával fölkeltse felebarátai irigységét. Akik magányosan mennek sétálni, híreket hajhásznak, vagy féltékennyé akarják tenni ismerőseiket; a nőknek sincs egyéb szándékuk, mint hogy mutogassák magukat, szinte örülnek, hogy az egész világ megtudja: nincsenek aggályaik. Különben a zöldségpiacon senki sem akar kacérkodni, ez kitűnik a sétálók hanyag öltözetéből is. Éppenséggel azt hihetné az ember, hogy a nők egy akarattal úgy határoztak, szembetűnő ziláltságukkal adnak tápot bizonyos feltevéseknek. A férfiak pedig, akiknek karjába kapaszkodnak, ápolatlanságukkal és nemtörődömségükkel mintegy az átélt gyöngéd perceket követő csömörrel hencegnek, szinte felhíva a figyelmet arra, hogy hölgyük rendetlen ruházata az ő férfisikerükről tanúskodik. Egyszóval a jó modor is úgy kívánja, hogy ezeken a reggeli sétákon az ember kimutassa levertségét, és meglássék rajta, nagyon szeretne már aludni.

E fölöttébb élethű leírás hallatán kedves olvasóim bizonyára nem túlságosan jó véleményt formálnak honfitársaim erkölcseiről; no de mért ne mondjon igazat az ember az én koromban! Velence különben sincs a világ végén: azok a külföldiek, akiket kíváncsiságuk visz Itáliába, nagyon jól ismerik, s bármelyikük megmondhatja, vajon túlzott képet festettem-e a velenceiekről, vagy sem.

Félórás séta után hazamentem, s mivel azt hittem, a házban mindenki alszik, elővettem zsebemből a kulcsot, hogy kinyissam a kaput; de nagy meglepetésemre óvatosságom hiábavalónak bizonyult, ugyanis a kaput nyitva találtam, sőt a zár le volt törve. Fölmegyek a lépcsőn, benyitok, látom, hogy mindenki ébren van, háziasszonyom pedig keservesen méltatlankodik.

Elmondta, hogy a messer grande erőszakkal behatolt a házba a poroszlóival. Mindent felforgattak, azt állították, hogy egy láda sót keresnek, bizonyságul, hogy valaki a csempészés súlyos bűnébe esett. A messer grande úgy tudta, hogy előző este csónakon egy láda érkezett hozzánk – nem is tévedett, de a láda S. gróf tulajdona volt, és csupán fehérnemű meg néhány ruha volt benne. A messer grande megnézte, azután szó nélkül távozott. Előzőleg azonban megtekintette az én szobámat is. Háziasszonyom azt mondta, hogy jóvátételt követel, és mivel úgy találtam, igaza van, megígértem neki, hogy még aznap beszélek Bragadino úrral. Eztán lefeküdtem, mert nagy szükségem volt a pihenésre, de különös nyugtalanság kerített hatalmába, amit én a kártyaveszteség okozta izgalomnak tulajdonítottam – ezért három-négy óra múlva fölkeltem, és elmentem Bragadinóhoz; előadtam neki a történteket, és megkértem, vegye rá az illetékeseket, hogy nyilvánosan tegyék jóvá, amit vétettek. Felindultan soroltam elő mindazokat az érveket, amelyek indokolttá teszik feddhetetlen életű háziasszonyom számára az őt ért sérelemmel arányos elégtételt, hiszen a törvény szavatolja mindazon családok háborítatlan nyugalmát, amelyek magatartása ellen nem lehet kifogást emelni.

Szavaim mélységesen elszomorították mindhárom jelen lévő jóbarátomat; a bölcs öreg nyugodt, de töprengő arckifejezéssel annyit mondott, hogy kérésemre ebéd után válaszol.

De la Haye is velünk ebédelt, ám egyetlen szót sem szólt az egyébként igen szomorú hangulatú étkezés közben. Meg kellett volna értenem, mit jelent ez a hallgatás, de rossz szellemem, amely megakadályozta, hogy józan eszemet használjam, teljesen hatalmába kerített; barátaim szomorúságát irántam érzett szeretetüknek tulajdonítottam.

Különben az egész városban fölöttébb csodálkoztak azon, hogy olyan jó viszonyban vagyok ezzel a három tiszteletre méltó férfiúval; az emberek általában úgy vélték, hogy kapcsolatunk nem lehet természetes, bizonyára valamely szemfényvesztés lappang mögötte. A három öregúr erényes és szinte a túlságig vallásos volt, én pedig egyáltalán nem voltam vallásos, és Velencében senki sem ismert nálam feslettebb életű fiatalembert. Az erény, úgymond, türelmes lehet a bűn iránt, de semmiképpen sem léphet szövetségre vele.

Ebéd után Bragadino bevezetett dolgozószobájába. Két barátja követett bennünket, ők sohasem voltak terhünkre. Ne azon törjem a fejemet, mondta az öregúr nagy hidegvérrel, hogy miképpen lehetne megtorolni a sérelmet, amelyet a messer grande szállásadómon követett el, hanem inkább azon gondolkozzam, hogyan helyezhetném biztonságba magamat.

– A láda, kedves barátom, akár sóval, akár arannyal van teli, csupán ürügy volt; nincs kétségem afelől, hogy téged kerestek, s azt hitték, otthon találnak. Jó szellemed úgy intézte, hogy ne találjanak meg; menekülj; holnap talán már késő lesz. Nyolc hónapig voltam állami inkvizítor, tudom, hogyan szokták letartóztatni azokat, akik ellen a törvényszék elfogatóparancsot ad ki. Azért még soha senki ajtaját se törték be, hogy egy láda sót elkonfiskáljanak. Esetleg tudták, hogy nem vagy otthon – ez sem lehetetlen, és éppen azért kerestek a lakásodon, hogy legyen időd a menekülésre. Higgy nekem, kedves fiam, indulj máris Fusinába, onnét pedig a lehető leghamarabb menekülj tovább Firenzébe, és ott várj, míg meg nem írom, hogy kockázat nélkül hazajöhetsz. Ha nincs pénzed, adok kölcsön száz zecchinót. Hidd el, a józan ész azt diktálja, hogy menekülj.

De én vak voltam; azt feleltem Bragadinónak, hogy egyáltalán nem érzem bűnösnek magam, s ezért nem félek a törvényszéktől, következésképpen elismerem ugyan, hogy nagyon bölcs tanácsot adott, de nem fogadhatom meg.

– A félelmetes törvényszék valódi bűnökért is elítélhet, de terhedre írhat olyan hamis vádakat is, amelyekről fogalmad sincs – mondta Bragadino. – Kérdezd meg orákulumodat, meg kell-e fogadnod figyelmeztetésemet.

Erre semmiképpen se lettem volna hajlandó, mert fölöttébb nevetségesnek találtam a dolgot, de nem akartam, hogy visszautasításom bántónak tűnjön, ezért azt feleltem, hogy csupán olyankor fordulok orákulumomhoz, amikor kételyeim vannak. Végezetül, utolsó érvként azt hoztam fel, hogy ha elutaznék, azt hihetnék rólam: félek, s ezzel mintegy elismerném bűnösségemet, hiszen az ártatlan embernek nem lehet lelkiismeret-furdalása, következésképpen észszerű oka sem lehet a félelemre.

– Ha ennek a félelmetes törvényszéknek legfontosabb jellemvonása a hallgatás, akkor elutazásom esetén önnek sohasem sikerülne megtudnia, hogy helyes vagy helytelen volt-e elmenekülnöm. A józan óvatosság, amely nagyméltóságod szerint azt parancsolja, hogy utazzam el, lehetetlenné tenné visszatérésemet. Hát mindenképpen örökös istenhozzádot kellene mondanom hazámnak és azoknak, akiket szeretek?

Bragadino utoljára arra próbált rábeszélni, hogy legalább az éjszakát töltsem az ő palotájában. Mindmáig szégyellem, hogy a tiszteletre méltó öregurat, akinek oly sok szeretettel és hálával tartozom, megfosztottam ettől az örömtől; a velencei patrícius palotája ugyanis szent és sérthetetlen a poroszlók szemében, a törvényszék külön utasítása nélkül egyikük sem merné átlépni egy főnemesi ház küszöbét, a törvényszék pedig még sohasem adott effajta utasítást: tehát elháríthattam volna tulajdon fejem fölül a súlyos veszedelmet, és tiszteletre méltó öreg barátomat megkímélhettem volna a fájó keserűségtől.

Bragadino szeme könnybe lábadt; ez nagyon felkavart, s talán könnyeivel elérte volna azt, amit addig kérései és okfejtése ellenére makacsul megtagadtam.

– Könyörgök, ne sírjon, kíméljen meg ettől a szívbe markoló látványtól – mondtam.

Az öregember nagy önuralommal rögtön hangot váltott, jóságosan elmosolyodott, átölelt, és így szólt:

– Kedves barátom, a sors könyvében talán úgy van megírva, hogy többé ne lássalak viszont; no de fata viam inveniunt.‍⁵

Gyöngéden megöleltem, azután távoztam; ám Bragadino jóslata valóra vált, soha többé nem találkoztunk. Az öregúr tizenegy év múlva meghalt. Amikor a palotából kiléptem, félelemnek árnyékát sem éreztem. Csak az bántott nagyon, hogy olyan sok adósságom van. Nem mertem kimenni Muranóba, nem akartam elkérni M. M. utolsó ötszáz zecchinóját, hiszen az egész összeget nyomban ki kellett volna fizetnem annak, aki éjszaka nyert tőlem, inkább fölkerestem az illetőt, s egyheti haladékot kértem; helyesen cselekedtem. E kínos látogatás után hazatértem lakásomra; minden lehetőt elkövettem, hogy megvigasztaljam háziasszonyomat, majd megcsókoltam a lányát, és lefeküdtem. 1755. július 25-e volt, késő este.

Másnap virradatkor a szörnyű messer grande berontott a szobámba. Fölébredtem, megláttam, hallottam, amint megkérdi, hogy én vagyok-e Giacomo Casanova: az egész úgy tűnt, mintha egyetlen szempillantás alatt zajlott volna le. Amikor azt feleltem, igen, én vagyok Casanova, a messer grande rám parancsolt, hogy keljek fel, öltözzem fel, adjam át minden irományomat, akár én írtam őket, akár más, és kövessem.

– Kinek a nevében rendelkezik velem?

– A törvényszék nevében.

Jegyzetek

1 A három állami inkvizítor egyikét vörös tógája miatt nevezték így.

2 A Castel S. Andrea del Lio, ahol Casanova több találkát is lebonyolított, de nem Bonafede grófnővel.

3 A velencei rendőrség (az állami inkvizíció) parancsnoka.

4 Július 25.

5 A végzet szabja ki utunkat (latin, vö. Vergilius: Aeneis, 3,395).

Tartalom

Cselszövény elvesztésemre. A fiatal Bonafede grófnő esete. Az Erberia. Házkutatás. Beszélgetésem Bragadinóval. Az állami inkvizítorok utasítására letartóztatnak.

Az Ólombörtönben. A földrengés.

Különféle események. Zárkatársaim. Előkészítem a szökést. Másik zárkába helyeznek át.

A Kút nevet viselő föld alatti börtön. Lorenzo bosszúja. Érintkezésbe lépek egy másik rabbal, Balbi atyával; a pap jelleme. Megvitatom vele a szökést; a kitörés terve. Hadicsel, amelynek segítségével eljuttatom Balbihoz a dárdát. A csel sikerül. Gyalázatos társat kapok; zárkatársam arcképe.

Soradaci árulása. Milyen furfanggal sikerült elbolondítanom. Balbi atya szerencsésen befejezi a munkát. Elhagyom a zárkát. Asquino gróf rosszkor hangoztatott ellenvetései. Az indulás pillanata.

Kimászom a zárkából. A tetőn halálos veszélybe kerülök. Kijutok a dózsepalotából, gondolába szállok, megérkezem a szárazföldre. Balbi atya miatt veszélybe kerülök. Kénytelen vagyok erőszakhoz folyamodni, hogy rövid időre megszabaduljak társamtól.

A fogdmegek parancsnokának házában szállok meg. Pompás éjszakát töltök otthonában, teljesen visszanyerem erőmet és egészségemet. Misét hallgatok; egy kellemetlen emberrel találkozom. Erőszakot kell alkalmaznom, hogy hat zecchinót szerezzek. Túljutok minden veszélyen. Megérkezem Münchenbe. Egy kis kitérő Balbival kapcsolatban. Párizsba utazom. Megérkezem a francia fővárosba. Merénylet XV. Lajos ellen.

A Magvető Zsebkönyvtárban megjelent

[1]
Ottlik Géza: Iskola a határon

[2]
Tar Sándor: A mi utcánk

[3]
Kertész Imre: Sorstalanság

[4]
Konrád György: A látogató

[5]
Tar Sándor: Szürke galamb

[6]
Franz Kafka: A kastély

[7]
Gion Nándor: Virágos Katona

[8]
Fejes Endre: Rozsdatemető

[9]
Mosonyi Aliz: Boltosmesék

[10] Gion Nándor: Rózsaméz

[11] Agota Kristof: Trilógia

[12] Samuel Beckett: Watt

[13] Mihail Bulgakov: Egy fiatal orvos feljegyzései

[14] Gion Nándor: Ez a nap a miénk

[15] Rubin Szilárd: Csirkejáték

[16] Ottlik Géza: Hajnali háztetők

[17] Thornton Wilder: Szent Lajos király hídja

[18] Gion Nándor: Aranyat talált

[19] Tar Sándor: Lassú teher

[20] Virginia Woolf: Flush

[21] Iszaak Babel: Odesszai történetek

[22] Rubin Szilárd: Mulatság a farkasveremben

[23] Ivan Szergejevics Turgenyev: Tavaszi vizek

[24] Molnár Ferenc: A kék huszár

[25] Tar Sándor: A térkép szélén

[26] Mosonyi Aliz: Magyarmesék

[27] Esterházy Péter: A szavak csodálatos életéből

[28] Szép Ernő: Ádámcsutka

[29] Kardos G. György: Avraham Bogatir hét napja

[30] Esterházy Péter: Hrabal könyve

[31] Rubin Szilárd: Római Egyes

[32] Giovanni Giacomo Casanova: Szökés az Ólombörtönből

[33] Karinthy Frigyes: A jövőbelátó gép

[34] Lakatos Menyhért: Füstös képek

[35] Daniel Katz: Amikor nagyapám átsíelt Finnországba

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
Borító Németh Márton
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 580 0
ISSN 0324-5713

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL