A könyv eredeti címe: Down with the System: A Memoir (of Sorts)

Szerző: Serj Tankian

Az eredeti kiadó: Hachette Books, New York

Fordította: Draveczki-Ury Ádám

Borítókép: Travis Shinn

©Hungarian translation: Draveczki-Ury Ádám, 2025

©Cser Kiadó, 2025

Down with the System

Copyright © 2024 by Serj Tankian

All rights reserved

ISBN 978-963-278-791-6

„Minden jog fenntartva. Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.”

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Szerkesztő: Vas Gabriella

Tördelés, nyomdai előkészítés: Mahboubi Salim

DOWN WITH THE SYSTEM

When the doors of hope open

To an illuminating silence,

We plead to the gods of industry

To release us from our lives.

Casual neckties embrace phantom

genes,

Possessing cellular catastrophes,

As sex scandals dictate

The winding road of Re’al Poli’tic

The bully runs out of his corner,

Images rule through the media,

The hungry hunger further during

Thanksgiving,

Where the landowner

Turned urban corporate,

Thanks the native population

For their lands and lives.

“Thank you for letting us fuck you!”

Dormant doorknobs professing

decisions

Behind closed doors,

Behind closed minds,

Attractive feudalism,

Commercial Orwellianism,

Global pacification proclamations

TARTALOMJEGYZÉK

Bevezetés

1. fejezet

BEVEZETÉS

Mindössze hajnali öt óra volt, de már úgy éreztem magam, mintha átgázolt volna rajtam egy teherautó.

Denveri hotelszobám ágyának szélén ültem a fülemre tapasztott telefonnal, és azon töprengtem, vajon hogyan jutottunk idáig. A vonal másik végén Howard Stern – pontosabban nemcsak ő, hanem rádióműsorának teljes, tarkabarka stábja – vallatott.

A System Of A Downnal két héttel korábban jelentettük meg második albumunkat, és a Toxicity a listák élén állt. Szerintem nyugodtan kijelenthetjük: mi voltunk a modern zenetörténelem legvalószínűtlenebb listavezetői. Örmény-amerikai zenekar. Vad és agresszív metálriffek, mindenféle konvencióra fittyet hányó, tempóváltogatós ritmusok és örmény népi dallamok elegyéből álló, gyakorlatilag beskatulyázhatatlan zene, az egésznek a tetejébe pedig én, amint hol hörgök, hol üvöltök, hol lágyan énekelek. Meg persze a szövegek, ahol avantgárd bolondságoktól habzó szájú társadalompolitikai kirohanásokig terjedt a skála, akár egyetlen soron belül is. Én ismerem el elsőként: nem volt könnyű hallgatnivaló. Meglepő diadalunk hírét azonban kissé elhomályosította egy másik nem várt esemény.

Ugyanis 2001. szeptember 11-én kerültünk fel az első helyre.

Én is a tévéképernyőre meredtem azon a tiszta, napsütéses, iszonyatos kedd reggelen. Élő egyenesben néztem végig, amint a második repülőgép belecsapódik a Világkereskedelmi Központba. A többséghez hasonlóan engem is lebénítottak az események. Hogy történhetett meg ilyesmi? Ki képes egyáltalán erre? És miért?

A médiában a politikusok és sokan mások persze gyorsan készen álltak a magyarázatokkal: olyasmiket szajkóztak, mint például „mert gyűlölik, hogy szabadok vagyunk”. Én azonban tisztában voltam a Közel-Kelet történelmével, rendszeresen olvastam a New York Timest meg a The Economistet, és sosem voltam nagy híve az efféle leegyszerűsítésnek. Így hát azt tettem, mint minden alkalommal, ha nem tudok elsőre értelmezni valamit: visszavonultam, és nekiálltam írni. Két nappal a támadások után, egy Understanding Oil című esszében tettem közzé a gondolataimat a zenekar honlapján.

„A terror nem spontán, véletlenszerű emberi akció – írtam. – Az ember nem térít el csak úgy, átgondolatlanul repülőgépeket, hogy aztán harakirit kövessen el.” A soron következő bekezdésekben mélyen belemerültem az amerikai külpolitikába, különös tekintettel olajfogyasztásunk meredeken emelkedő költségeire. Úgy érveltem, hogy a 9/11-ei akciók „reakcióként érkeztek a világszerte tapasztalható igazságtalanságokra, amelyekkel az amerikaiak többsége sosem szembesül”. Hosszú, mocskos múltat kellett áttekinteni. A washingtoni kormányzat a második világháborút követően titkos megállapodások sorával biztosította magának a törökországi olajkoncessziókat, cserébe pedig nem vett tudomást a törökök által végrehajtott örmény népirtásról. Emellett megdöntött egy demokratikusan megválasztott iráni vezetőt, hogy a helyére ültessen egy királyt, és hozzáférhessen az ország nyersanyagforrásaihoz. Amikor pedig jól felfogott érdekei ezt diktálták, éppúgy szövetkezett Szaddám Huszeinnel, mint a tálib rezsimmel. Az Irakra kivetett szankciók ugyanakkor tömeges szenvedést eredményeztek az országban, hiszen az efféle intézkedések rendszerint a szegény rétegekre rónak aránytalanul súlyos terheket.

Valójában minél alaposabban a helyzet mélyére néztél, annál kevésbé találhattad sokkolónak a 9/11-ei eseményeket. De rögtön éreztem az országot egyre inkább hatalmába kerítő bosszúvágyat, és aggodalommal töltött el, mivel járhat, ha ennek hatására cselekszünk. „Ha a közvélemény nyomásának engedelmeskedve bombázni kezdjük Afganisztánt vagy más országokat, nagy valószínűséggel ártatlan civilekkel végzünk majd – írtam –, és csak még több mártírt teremtünk. Ők pedig utána szintén a halálba menetelnek majd, hogy megtorolják a megtorlást.” Ehelyett azt a megközelítést javasoltam, hogy a terroristákat a nemzetközi igazságszolgáltatás előtt vonják felelősségre.

A következő hónapokban és években sokan és sokfelé idézték az esszém nagyjából teljes tartalmát. Akkori megállapításaim többsége mostanra közhelyszámba megy, de amikor megjelent, mindössze két nappal 9/11 után, nem fogadták jól. Egyáltalán nem. Sokan úgy tekintettek rá, hogy miközben az egész nemzetet sokk érte, és mindenki gyászol, az ország egyik legnépszerűbb zenekarának frontembere arra célozgat: mi hoztuk a bajt a saját fejünkre. Az egész a mi hibánk. Ez természetesen az általam írtak durva leegyszerűsítése, de megértem, miért interpretálták így a soraimat.

Még a közösségi média előtti érában jártunk, tehát a negatív visszacsatolások sem mindent elsöprő szökőárként csaptak át rajtam, de a lényeg ugyanaz maradt. Az újságokban, a zenei oldalakon, a rádiókban egyaránt megbélyegeztek. Howard Stern pedig kétségtelenül Amerika legnépszerűbb és legnagyobb hatású médiaszemélyiségének számított akkoriban. A kiadónk végül azt javasolta, hogy szedjük le a honlapról az esszét – én pedig életemben először és utoljára beadtam a derekamat egy ilyen kérésnek. Ennyire komoly nyomás nehezedett ránk. Megjegyzem, a rám és a zenekarra irányuló harag egy részének határozottan idegengyűlölő kicsengése volt. Pellengérre állítottak bennünket, amiért közel-keleti bevándorlóként vettük a bátorságot és kritikát fogalmaztunk meg a minket befogadó, nekünk lehetőségeket biztosító országgal szemben. (Örményország valójában persze nem tartozik a Közel-Kelethez, de akkor és ott senki sem vesztegette az időt arra, hogy utánanézzen a pontos földrajzi vonatkozásoknak.)

A Howard műsora előtti reggelen összeültünk a zenésztársaimmal a hotelben. Ők sem lelkesedtek jobban irántam, mint bárki más. Egész életükben arról álmodoztak, ami végre megadatott nekünk: egy listavezető albumról. Ehhez képest a sikert elhomályosították a halálos fenyegetések meg a vádaskodások, miszerint hazaárulók vagyunk. A zenekar nagy pillanatát éltük épp, az írásom azonban azzal fenyegetett, hogy mindent tönkrevág.

– Azt akarod, hogy mindannyiunkat kinyírjanak? – Daron, a gitárosunk helyből ezzel a kérdéssel indított. Emlékszem, annyit feleltem: én csak az igazságot írtam meg, és minden állításomat alá tudom támasztani.

– Kit érdekel az igazság? – rontott nekem ekkor már John, a dobosunk is. Később ahhoz hasonlította a helyzetet, mintha egy temetésen, a búcsúbeszédben, a gyászoló család és barátok előtt seggfejnek neveztem volna az elhunytat. Vagyis lehet akár igazam is, de ettől még az ilyesmi nem túl okos – vagy tapintatos – megnyilvánulás. John azt mondta: ennek egyszerűen nem most volt itt az ideje.

Nem győztem bocsánatot kérni a srácoktól. Naivan azt képzeltem, hogy egy demokráciában az ember mindig elmondhatja az igazat.

Stern rádióműsorában amolyan szükséges tűzoltásként vendégeskedtem a turnénk nyitónapján. Tudtam, mi a feladat: élő adásban kellett lehűtenem a kedélyeket. Rick Rubin, az első két lemezünk producere és a kiadónk vezetője ismerte Sternt, így segített összehozni az interjút. Kaptam tőle egy fontos jótanácsot is:

– Ne akarj túljárni Howard eszén, mert rosszul fogsz kijönni belőle! Inkább próbáld a beszélgetést általánosságban a kormányzati visszaélések meg hasonlók felé terelni. Ő is nagyon jól tudja, hogy az amerikai kormány rengeteg gonosz szarságot művelt a múltban.

Így hát már a denveri napfelkelte előtt verejtékezve görnyedtem a telefonnál. Az volt a legbizarrabb a rengeteg rám zúduló kritikában, hogy mivel az írásomat leszedtük a honlapról, valójában csak nagyon kevesen olvasták. Nem olvasta sem Howard, sem Robin Quivers és senki más az aznap reggel a stúdióban tartózkodók közül. Mindössze egy eltorzított összegzés jutott el hozzájuk.

A beszélgetés első pillanatától fogva egyértelmű volt, hogy Howard és stábja heves vitára készültek. Nem vettem fel a kesztyűt. Nem voltam hajlandó röviden összegezni nekik a háromoldalas írást. Minden egyes vádaskodó megjegyzésre higgadtan témát váltottam – ahogy Rick is tanácsolta. Az amerikai kormányzat hibái helyett inkább afelé tereltem a szót, hogy minden kormány követ el igazságtalanságokat. Amikor nekem szegezték az Irak elleni embargó meg a repüléstilalmi zóna rettenetes humanitárius következményeivel kapcsolatos kérdést, egyszerűen a New York Times témában írt anyagára hivatkoztam. És ha mást nem is, annyit azért elismertem, hogy kétségtelenül rosszul időzítettem az írásomat.

Mondhattam ugyanakkor bármit, úgy tűnt: Howardot őszinte felháborodás fűti, és az egész csapata hazafias kötelességnek érezte, hogy helyre tegyenek. Élénk bennem az emlék, ahogy a telefonbeszélgetés közben kifelé bámulok a hotelszobám ablakán, egyenesen a szemközti Denver Coliseum épületére, aznap esti koncertünk helyszínére. Az aréna kivetítőin hatalmas amerikai zászlók képe, a hangszórókból folyamatosan üvöltött a God Bless America. Azokban a napokban mindenütt ez ment. A politikusok, a tévések, az újságírók, és a francba, még a hotel recepciósai is zászlós kitűzőket viseltek a hajtókájukon. Mintha mindenki a zászlóval akart volna választ adni a 9/11 utáni hetekben mindent felemésztő, nagy kérdésre: velünk vagy, vagy ellenünk? Aznap George W. Bush a Kongresszusban tartott beszédében mindezt úgy fogalmazta meg:

– Aki nincs velünk, az a terroristák oldalán áll.

Na, hát pontosan erről szólt a Howarddal folytatott telefonbeszélgetésem is. Ki akarta szimatolni, hogy az Egyesült Államokkal vagyok-e, vagy ellene – és kiterjesztette ezt a kérdést a zenekarra is. Nem létezett középút. Nem volt helyük árnyalatoknak.

Az interjú egy pontján kerek perec rákérdezett, hogy gyűlöljük-e Amerikát.

– Dehogy! Imádjuk Amerikát! – feleltem.

És igazat is mondtam. Akkor is imádtam és ma is imádom Amerikát. De szerintem soha nem éreztem magam annyira kívülállónak Amerikában, mint abban a pillanatban.

Mind a négy nagyszülőm túlélte az örmény népirtást.

A szüleim Bejrútban ismerkedtek meg egymással, én is ott születtem. Hétéves koromig ott éltünk, amikor is elmenekültünk a libanoni polgárháborúból, és kivándoroltunk Kaliforniába. Alig beszéltem angolul, nem értettem a helyi kultúrát, és egy főleg örmény-amerikaiak lakta közösségben nőttem fel Los Angeles környékén. Ám soha nem éreztem magam „bevándorlóbbnak”, kirekesztettebbnek, mint aznap, amikor telefoninterjút adtam Howard Sternnek.

Az interjúval viszont valahogy ezzel együtt is sikerült visszatuszkolni a biztosítószeget a gránátba, és csak ez számított. Biztosra veszem, hogy akár profi kríziskommunikációs PR-cégek is a mesterfokú elterelő hadműveletek iskolapéldájaként oktathatnák az esetet. Én azonban így sem voltam elégedett. Az igazat megvallva, a mai napig bosszant. Nem haragszom Howardra vagy bárki másra: inkább magamnak okoztam csalódást. Egy percig sem sajnálom, hogy megírtam azt az esszét – azt ellenben nagyon is, hogy nem keltem szenvedélyesebben a védelmére. Nem álltam bele rendesen. Akkor és ott nem volt könnyű felvállalni az igazságot, és ugyan eredetileg megtettem ezt az esszémmel, mégis miután túl meleg lett a helyzet, elbátortalanodtam.

De hát intenzív időszak volt. Az emberek halálra rémültek. Ha bekapcsoltad a tévét, folyamatosan ott futott alul a számláló az azonosított áldozatokkal, meg persze a kontextus nélküli idézetek mindenféle szakértőtől és állami hivatalnoktól a lehetséges következő célpontokról, köztük vízierőművekkel, nukleáris létesítményekkel, tömegrendezvényekkel. A turnénkat – nem szívatlak, tényleg The Pledge Of Allegiance Tour[1] néven futott (bár hozzá kell tennem: már hónapokkal korábban elkereszteltük) – a támadások után el kellett halasztani, mert a belföldi repülőjáratokat teljes egészében leállították. Az első zenekarok között tértünk vissza a turnéfrontra, és már önmagában az is durván kockázatosnak tűnt, hogy emberek ezrei zsúfolódjanak össze egy arénában. A mi esetünkben mindezt még az is súlyosbította, hogy otthonról is fenyegetések sokaságát kaptuk, és a gyűlölet céltáblájává váltunk.

A lemez első kislemezdalát, a Chop Suey!-t lényegében letiltották a rádiókból. Noha természetesen jóval korábban írtuk, a szám refrénje – „I don’t think you trust in my self-righteous suicide / I cry when angels deserve to die”[2] – a 9/11-ei felzaklató történésekre utaló szürreális hivatkozásnak tűnt. Ugyanakkor a letiltás csak félresikerült kapkodás volt a legnagyobb amerikai rádiós konglomerátum, a Clear Channel részéről: el akarták tüntetni az éterből a dalokat, amik szerintük alkalmasak voltak a támadások miatt amúgy is zaklatott hallgatók idegrendszerének további megtépázására. A Chop Suey! végül is adta magát a tiltogatáshoz – méghozzá egészen biztosan jobban, mint némely másik feketelistás szám (így például John Lennon Imagine-je, Louis Armstrong What A Wonderful Worldje vagy a Simon & Garfunkel Bridge Over Troubled Waterje).

Ilyen feszült és paranoiás légkörben talán érthető, miért visszakoztam. De utólag belegondolva, az egész országot hatalmába kerítő nacionalista hevületben az sem számított volna semmit, ha kötöm az ebet a karóhoz, és kiállok a saját meggyőződésem mellett. Kurvára nem érdekelt senkit, mit gondolok, és főleg nem akarták a The Howard Stern Show-ban visszahallani. Mint Az Egyetértés-gépezet[3] című kötetében Edward S. Herman és Noam Chomsky rávilágított, amennyiben egy félperces összegzésben szeretnéd megkérdőjelezni a rendszer visszásságait, óhatatlanul is futóbolondnak tűnsz majd. Én pedig azért vállaltam el a vendégeskedést a műsorban, hogy hatástalanítsam a bombát, elejét vegyem a halálos fenyegetéseknek, gátat vessek a további rádiós letiltásoknak, és biztosítsam, hogy a turnénk rendben lezajlik majd. Meg persze, hogy meggyőzzem a zenésztársaimat: továbbra is csapattagként számíthatnak rám.

A többiekben mindig ott kísértett az érzés, hogy engem jobban érdekel az üzenetünk és a politikai tevékenységünk, mint maga a zenekar. Végső soron azt kell mondanom: alighanem több igazság rejlett ebben, mint amennyire annak idején tudatosult bennem, vagy amennyire hajlandó voltam elismerni. A srácok mind úgy nőttek fel, hogy arról álmodtak: rocksztárok lesznek. Én nem. Természetesen imádtam a zenét, de még csupán művészi utam legelejét tapostam. Ami azt illeti, kölyökkoromban sosem tanultam és valójában nem is játszottam semmiféle zenét, és a főiskoláig igazából nem is indult be nálam ez a szenvedély. Már azelőtt is teljes – érdekes, sokszínű, változatos – életet éltem, hogy a zene vált volna a mindenemmé. Már jóval azelőtt aktivista voltam, hogy előadó lettem volna. Sosem akartam a sekélyes, milliókhoz papoló, ám valójában senkit meg nem szólító alakok egyike lenni. Abban a pillanatban ugyanakkor az tűnt a legfontosabbnak, hogy ne basszam el a barátaim életét. Vagy ne történjen még valami ennél is rosszabb.

Néha nekem szegezik a kérdést, hogy izgalmas volt-e megélni, amikor a Toxicity listavezető lett a megjelenésekor. De bennem csupán annyi maradt meg, hogy hihetetlenül stresszes volt az az időszak. Épp akkor töltöttem be a harmincnégyet, és nem igazán rendelkeztem még az efféle szorongások leküzdéséhez szükséges érzelmi és spirituális eszköztárral. Kicsivel korábban kezdtem el meditálni, de a spirituális gyakorlatok e korai szakaszában néha összekevertem az agressziómentességet a passzivitással. Tudtam, hogyan kell leszerelni Howard elleségességét, de nem voltam képes érdemben reagálni rá. Még nem sajátítottam el a könyörületes konfrontáció erényeit, és az ilyesmiről nem elég pusztán olvasni vagy végighallgatni néhány előadást a témában. Sok-sok évre, rengeteg tapasztalatra, meg persze a System Of A Down csaknem teljes összeomlására volt szükség ahhoz, hogy tényleg megértsem a dolog lényegét. De valójában még ma is folyamatosan tanulom.

Mikor befejeztük az interjút, Howard azzal zárta a műsort, hogy „itt volt velünk Serj, és helyesen beszélt”. Nem is lehetne ennél jobban összefoglalni, mi volt a gond ezzel a szereplésemmel. Sosem szerettem volna olyan arc lenni, aki mindig szépeket mond, és utána mindenki jobban érzi magát. Nem állítom, hogy direkt próbálok felhergelni másokat, de mindig is inkább azt akartam megtanulni, miként lehet a nehéz percekben kemény igazságokkal szembesíteni az embereket, és meg is értetni velük ezeket. A System Of A Down is pontosan erről szólt. Számomra legalábbis biztosan.

Kétségtelen, hogy aznap reggel Howard Stern műsorában elfecséreltem egy nagy lehetőséget. Bőven lett volna mondanivalóm az amerikai külpolitikáról, hazánk közel-keleti beavatkozásainak történetéről, meg persze arról, hogy minden háború első áldozata a szólásszabadság. De egyikről sem beszéltem. Ehelyett hagytam, hogy a félelem irányítson. Féltem, hogy nevetségessé válok. Féltem, hogy kiközösítenek. Féltem az erőszaktól. És őszintén féltem, hogy a zenésztársaim sosem bocsátanak meg nekem. Ám igyekszem úgy visszagondolni erre az egészre, hogy a kudarcból tanult lecke sokkal fontosabbnak bizonyult, mint maga a kudarc. Ugyanis épp akkor a legégetőbb kimondani az igazságot, amikor épp senki sem akarja hallani. Átéltem, milyen érzés tartani a számat, miközben muszáj lenne beszélni. És megfogadtam, hogy soha többé nem kerülök ilyen helyzetbe.

1. FEJEZET

Történetem egy aprócska faluban kezdődik, közel hatvan évvel a születésem előtt. Sosem jártam Efkerében: kicsiny, kőházakból álló település volt egy hegyoldalban, ami most Törökország középső részéhez tartozik. A falut patak szelte át, nem messze a hegyoldalba beépített díszes, kupolás templomtól. Nagyapám, Stepan 1909-es születése idején Efkere többnyire örmény enklávénak számított. Napjainkra a településből többnyire csak törmeléket hagyott az idő és a feledés, és a megmaradt lakosok között sem találunk örményeket. A modern térképeken már nem is szerepel.

Stepan anyai nagyapámként fiatalabb koromban gyengéden, törődően volt jelen az életemben. Igazi rajongó típusú nagypapaként elhalmozott játékokkal, hegynyi méretű sonkás szendvicseket sütött nekem, és órákon át dolgozgatott a kertjében. Nem beszélt túl sokat a gyerekkoráról és az akkori életről, de néha azért megvillant benne egyfajta csendes életerő. Az a fajta, ami csakis kemény próbatételek során alakul ki valakiben. Emlékszem, egyszer – már bőven a hetvenes éveiben járt – a testedzés áldásos hatásairól beszélgettünk. Megemlítette, hogy még az ő korában is simán lenyom húsz fekvőtámaszt. Nem volt nagydarab ember, én meg vállat vontam. Nem akartam tiszteletlen lenni, de egyértelműen kételkedtem a dologban. Őszöreg nagyapám erre abban a minutumban a padlón termett, és bemutatott húsz olyan szabályos fekvőtámaszt, hogy még a haditengerészetnél is elfogadták volna.

Ha valamit a fejébe vett, senki és semmi sem tudta eltántorítani tőle. Nemzedékének számos tagjához hasonlóan Stepan is éveken át, megállás nélkül dohányzott. Egy napon – már hatvan fölött járt –, nagybátyám eléggé rápirított a cigi miatt, így Stepan csak annyit felelt:

– Oké. Akkor most abbahagyom.

És így is tett. Miután ötven éven át napi két dobozzal szívott, egyik pillanatról a másikra befejezte, csak mert a nagybátyám arra célozgatott, hogy úgysem sikerülne.

Miután elmúlt kilencven, nagyapa fizikailag elkezdett lerobbanni. Már nem tudott járni, és ágyhoz kötve élte mindennapjait. Ezt leszámítva azonban teljesen rendben volt: nem fenyegette semmiféle életveszélyes probléma, se rák, se szívproblémák, semmi, ami arra utalt volna, hogy hamarosan a túlvilágra költözik. De a zsigereiben érezte, hogy közeleg az ideje.

Első felesége, nagymamám, Varsenig évtizedekkel korábban elhunyt, második nejével pedig folyamatosan hadakoztak, így végül hál’ istennek elváltak. Nagyapa így aztán idősotthonban élt. A mai napig szörnyen érzem magam, amiért betettük oda, de reálisan szemlélve a helyzetet, a családban mindenki dolgozott akkoriban, és senki sem lett volna képes megfelelően gondoskodni róla. Ő mindenesetre utált ezen az elfekvőszerű helyen lakni, és nem fér hozzá kétségem, hogy jelentős mértékben emiatt vált egyre elkeseredettebbé. Végül pedig elérkezett a perc, amikor úgy döntött: ideje távozni. Így aztán felhagyott az evéssel és az ivással.

Gondolhatod, mennyire megviselte mindez a családomat, de egyikünk sem tudott hatni rá. Már én is elmúltam harminc, és emlékszem, ahogy az ágya szélén ülve könyörgök neki:

– Nagyapa, de hát muszáj enned!

Felnézett rám az ágyból, és elmosolyodott:

– Aha, eszem. És utána? – kérdezte.

Nem igazán tudtam mit válaszolni erre, mint ahogy más sem. Nem telt el egy hét, és elment. Gyakorlatilag éhhalálra kárhoztatta magát.

Az egyik oldalról természetesen nem lehet az ilyesmit könnyen feldolgozni, másfelől viszont muszáj volt elismernem, nagyapa micsoda természetfeletti akaraterővel rendelkezett. Megválasztotta a pillanatot, amikor készen állt távozni, és mindent alárendelt ennek: bebizonyította, hogy amennyiben kellően eltökélt vagy, igenis lehetséges felülemelkedni az éhségen, a kényelmetlenségeken, sőt még a túlélési ösztönökön is.

Ki képes ilyesmire? Minek hatására fejlődik ki egy emberben ilyen elképesztő akaraterő? Ennek megértéséhez – és egyúttal az életem, a munkám, a hajtóerőm megértéséhez – először az Efkerében történteket kell megértened.

Efkerét a 13. században alapították, de lehetséges, hogy még korábban. A falu egy impozáns, vastag falak övezte kolostor, a közeli hegytetőn emelkedő Szent Karapet-templom árnyékában épült. Úgy tartják, itt őrizték Keresztelő Szent János földi maradványainak egy részét.

A falu nevének eredetéről két elmélet is forog a köztudatban. Az egyik szerint a görög jevkaria szóból ered: ez nagyjából szent helyet jelent, főhajtásként János maradványai előtt. A második, ennél szórakoztatóbb teória azt tartja – és nagyapám is utóbbit részesítette előnyben –, hogy Efkere neve az örmény hevk arav szóból jött. Ez annyit jelent: „nagy levegőt vett” vagy „lihegett”. A hagyomány szerint a 4. században Világosító Szent Gergely[4] hurcolászta magával Keresztelő Szent János maradványait a környékbeli hegyes vidéken. Eközben pedig Hevk Aravban, későbbi nevén Efkerében állt meg kifújni magát.

Színes eredetmondái ellenére Efkere többnyire jelentéktelen helynek számított. Festői, kicsiny faluként vonzotta a zarándokokat, akik ünnepnapokon ellepték a térséget a kolostor közelsége miatt, de útmenti állomásként így sem volt benne semmi különleges. És ami az itteni örményekkel megtörtént, nagyjából mindenütt máshol is megtörtént.

Mire Stepan 1909-ben megszületett, Efkere nagyjából ötszáz örmény, illetve valamivel kevesebb török családnak adott otthont. Nagyapa a verin tag, azaz felső kerület egyik házának második emeletén lakott. Édesanyja, Vartouhi szőnyegeket szőtt az otthonukban felállított munkapadján. Időigényes és fáradságos munka volt: egyetlen szőnyeg nagyjából egy teljes év alatt készült el.

A falut főleg mesteremberek és kereskedők lakták, de az 1900-as évek elejére a helyi gazdaság lehanyatlott. Sok családnak még élelmiszerre és a legalapvetőbb dolgokra is csupán a külföldre, elsősorban Amerikába kivándorolt efkereiek hazaküldött adományaiból telt.

Akkoriban mintha egyébként is átok ült volna Efkerén. Nagyapa kisfiú korában a város átvészelt egy kolera- és egy durva tífuszjárványt, egy aszályt, illetve a környékbeli gazdaság tulajdonképpeni megsemmisülését. Amikor 1912-ben felütötte fejét a kolera, a török csendőrség blokád alá vette a települést: egy hónapon át se ki, se be. Utólag már ez is a későbbiek baljós előjelének tűnik. A járvány nagyjából harminc efkereivel végzett, és csak felgyorsította az aszály és a gazdasági nehézségek miatt amúgy is megindult elvándorlást.

Stepan apja, Garabed tintát gyártott, és azzal kereskedett. Számos helyihez hasonlóan, nagyapa fiatal korában egy időre ő is az Egyesült Államokba költözött. Stepan akkoriban nem tudta, hogy Garabed az apja: még a hazatérését követően sem élt egy fedél alatt vele, illetve anyjával meg két fiútestvérével, Daviddal és Harutyunnal. Ugyanakkor gyakran megfordult náluk, és mindenkinek csak „a törökként” kellett hivatkozni rá. Ha bárki megkérdezte, ki van épp otthon, azt felelték: a török is csatlakozott.

Egy nap, vacsoránál Stepan enni kezdett, de megbillent a kezében a kanál, és kiömlött a kövezetre némi étel. Vartouhi már emelte is a kezét, hogy lekeverjen neki egy pofont, amikor a török közbeavatkozott, és elkapta a karját.

– Nehogy meg merd ütni azt a fiút! – mondta anyjának.

Stepan később számonkérte anyját, és követelte, hogy végre árulja el, ki ez a férfi, aki megvédte a pofontól.

– Az apád – ismerte be végül az anyja. – Azért hívjuk töröknek, mert akkor nem szoktok hozzá, hogy a nevén szólítsátok. Akkor letartóztatnák.

Garabed ugyanis valójában nem török volt, hanem örmény, és az örmény férfiak akkoriban óhatatlanul is magukra vonták a török hatóságok nem kívánt figyelmét.

– Senki sem akarta, hogy a törökök tudják róla, hogy örmény. Titkolózva éltünk – fogalmazta meg nagyapám, amikor sok-sok évvel később elmesélte nekem ezt a történetet.

Felfoghatatlan tragédia sújtotta a családomat, amikor később napvilágra kerültek ezek a titkok. És ugyanez történt rengeteg további családdal is. Utóbb pedig nemzedékeken át ez a tragédia határozta meg a túlélők sorsát.

Ha magad elé veszel egy mai térképet, Örményország kicsiny, tengerpart nélküli országként ékelődik Törökország, Irán, Azerbajdzsán és Grúzia közé. Stepan nagyapa és három másik örmény nagyszülőm gyermekkorában azonban nem létezett önálló államként. Mindnyájan a mai Örményország területétől sok-sok száz kilométerre fekvő vidékekről származtak.

Az örmények gyakran egészen Noé bibliai alakjáig vezetik vissza a nép gyökereit: a hagyomány szerint ő volt az államalapító Hájk pátriárka ősatyja. Egészen a Kr.e. 5. századig visszamenőleg fellelhetők Örményországra utaló írásos források. A világon első államként nem sokkal Kr.u. 300 után vette fel a kereszténységet – ez a tény utóbb elképesztően jelentősnek bizonyult későbbi történelme során, különösen miután a térségben a 7. századtól kezdve az iszlám vált uralkodó vallássá. Mongol, türkmén és egyéb közép-ázsiai törzsi népek egymást követő hódításai után a történelmileg Örményországként ismert földet a 15. században többé-kevésbé teljes egészében magába olvasztotta az Oszmán Birodalom. Noha utóbbit alapvetően a törökök uralták, ezzel együtt is sok irányba elnyúló, többnemzetiségű birodalomnak számított, benne arabokkal, kurdokkal, asszírokkal, örményekkel és számos egyéb nép szülötteivel.

Az iszlám államvallás ellenére a zsidó, keresztény és egyéb nem-muszlim polgárok terhei nem voltak feltétlenül aránytalanok. Ennek megfelelően az örmények többnyire évszázadokon át békében éltek az oszmán törökök uralma alatt. A birodalom azonban a 19. század közepén repedezni kezdett, és egyre inkább deklaráltan török és muszlim hatalommá vált. A határokon belül élő örmények helyzete ezzel párhuzamosan gyötrelmesebbé vált.

Az iszlám birodalomban keresztény kisebbségként élő örmények a perifériára szorultak. A hátrányok eleinte elsősorban gazdasági és társadalmi szempontból jelentkeztek, amelyek csak később kaptak vallási felhangot. Dédszüleimhez hasonlóan számos örmény futott be hosszú és sikeres kereskedői pályafutást, és mivel mindig is kiemelt hangsúlyt fektettek az oktatásra, előnyös helyzetbe kerültek az Oszmán Birodalmon belül. Sokan közülük köztiszteletben álló orvosként, ügyvédként, gyógyszerészként, bankárként, illetve egyéb jövedelmező hivatást űzve éltek. Ugyanakkor látványos feltörésük ellenérzéseket szült.

A 19. század végén elszenvedett sorozatos katonai vereségek gyorsan megnyirbálták az Oszmán Birodalom területét. Az örményeket ekkor már a birodalom határain belül rekedt, csökönyös idegen népségként festették le, és őket tették meg bűnbaknak az elkerülhetetlen hanyatlásért. Mint később magam is megtanultam, a jelenség, amikor egy kisebbséget hibáztatnak az adott nemzetet éppen sújtó nehézségek miatt, nem példa nélküli az emberiség történelmében. Ugyanakkor alapvetően meghatározta a soron következő események láncolatát. Ahogy teltek az évek, az örmények és szomszédaik viszonya bosszantó közéleti témává fajult. Mihez kezdenek majd az oszmán hatóságok a határokon belül rekedt örmény kisebbséggel? A dilemma „örmény kérdésként” híresült el a birodalomban és a térségben.

Amikor az európai hatalmak az örményekkel való emberibb bánásmódra szólították fel a törököket, az oszmán állam bizonyítva látta gyanúját azt illetően, kikhez hűek valójában az örmények: nem az Oszmán Birodalomhoz, hanem Európához. Amikor az örmény politikai vezetők polgárjogi reformért és jogi garanciákért emeltek szót a haldokló birodalmon belül, nyugtalan szomszédaik készülő felkelést gyanítottak. Az efféle törekvésekre pedig mindig széles körű, államilag irányított elnyomás és erőszak volt a válasz.

Az 1890-es évtized közepén 100–300 ezer örményt gyilkoltak meg brutálisan oszmán katonák, kurd brigantik, illetve további irreguláris milíciák és szabadcsapatok a később csak hamidi mészárlásként ismertté vált pogromok keretében. 1909-ben, Stepan nagyapa születési évében további 20–30 ezer örménnyel végeztek az oszmán erők és a helyi fegyveresek Adanában, Efkerétől nagyjából ötven kilométernyire. Nagyszüleim ilyen veszélyes világba születtek: élet és halál kérdése volt, valaki el tudta-e leplezni örmény származását.

Az oszmánok az 1912-13-as balkáni háborúban csaknem teljes európai területüket elveszítették a félszigeten. A birodalom 1914-ben a németekkel szövetségben szállt be az első világháborúba. Az oszmán hadsereg örmény katonái az oszmánokért harcoltak, de még így sem bíztak meg bennük. Az örmény katonai egységeket leszerelték és munkászászlóaljakká alakították, amelyek legtöbb tagját az oszmán hadsereg egységei szisztematikusan meggyilkolták.

A történtek híre gyorsan terjedt. Stepan is emlékezett rá, hogy Efkere kisvárosában a török csendőrök rendszeresen kiszálltak egy nagyanyja tulajdonában álló házhoz. Az ott élő nő tizenhét éves fiát akarták elvinni katonának, az asszony azonban jól tudta: gyermeke biztos halálával lesz egyenlő, ha besorozzák az oszmán hadseregbe. Így aztán a csendőrök felbukkanásakor a fiú mindig elrejtőzött. Végül azonban a csendőrök úgy összeverték az anyát, hogy a fiú előjött a hátsó szobából: korábban mindig az ágyneműk alá bújt.

– Itt vagyok, vigyenek el, de kérem, ne bántsák az anyámat! – kiáltotta. Elvitték, és soha többé nem hallott felőle senki.

Az örményeket az állam biztonsági érdekeire hivatkozva, birodalomszerte deportálni kezdték, a szórványosan végrehajtott vérengzéseket pedig katonai indokokkal magyarázták. Az efkerei deportálások kezdetekor a hatóságok egyből közölték az emberekkel, hogy ne vigyenek magukkal ételt vagy komolyabb poggyászt, mert tizenöt napon belül visszatérhetnek majd otthonaikba. De soha többé nem mentek haza. A többieknek azt javasolták: vegyenek fel török nevet, és térjenek át az iszlám hitre.

Eközben persze megjelentek az örmény ellenállás kis fészkei. Ahogy egyre jobban szorult a hurok Efkere körül, Stepan kamaszkorú nagybátyja úgy tucatnyi barátjával együtt kijátszotta a csendőröket, és megszökött a faluból. Csatlakozni akartak a legendás katonai vezetőhöz, Szebasztaci Murádhoz, aki maroknyi örmény lázadó élén, gerillamódszerekkel vette fel a harcot az elnyomókkal. De a nagybácsit és társait a törökök sarokba szorították Ankarában, és végeztek velük. Maga Murád 1918-ig életben maradt, amikor is harcban esett el.

Ekkor már az egész birodalomban tömegesen vették őrizetbe az örmény férfiakat, hogy aztán gyorsított eljárásban ítéljék őket halálra. Stepan nekem is elmesélte, hogy végig kellett néznie, amint apját, illetve két idősebb férfi rokonát vasra verve vezetik el a csendőrök. Noha alig múlt ekkoriban ötéves, anyja ragaszkodott hozzá, hogy tanúja legyen a letartóztatásoknak. Amikor több mint nyolcvan évvel később felidézte a történetet, még mindig felzaklatta, hogy nem látta jól az apját.

– Hátrafeszítették a fejét, úgyhogy nem láttam jól az arcát. Mondtam is anyának, hogy nem láttam.

A család nem sokkal később vihetett Garabednek némi ételt a helyi fogdába. Stepan vasrácsok mögött látta viszont apját. Odaadta a rendőrnek az ételt, aki átadta az apjának, majd elhajtotta Stepant. Amikor nagyapa megpróbált puszit adni apjának a rácsokon keresztül, Garabed minden erejét megfeszítve nyújtózkodott, de nem járt sikerrel.

– Stepanik, ne menjetek el! Nemsokára otthon leszek! – kiáltott utána az apja.

De nem engedték haza. Nagyapa ekkor találkozott vele utoljára.

1915 tavaszára a széles körben elharapódzott erőszak és erőszakos kitelepítések rendszerszintű műveletbe fordultak: a cél az Oszmán Birodalomban élő örmények megsemmisítése volt. Egyértelmű, hogy az államgépezet meglátta az esélyt az első világháborúban, és egyszer s mindenkorra pontot akart tenni az „örmény kérdés” végére.

A férfiak többségének ekkor már híre-hamva nem volt, így a törökök és szövetségeseik kiterelték a nőket és gyerekeket a városokból, falvakból, hogy aztán tömegestül kihajtsák őket a Szír-sivatagba, ahol aztán kilométerek százain át meneteltek a halál által kísértett emberkaravánok, a részletek pedig rettenetesek. A menekülő örményeket támadások, fosztogatók, erőszakolók, gyilkosok, járványok és éhínségek tizedelték.

Stepant nagyanyjával, David bátyjával és legkisebb testvérüket, Harutyunt a kezében cipelő anyjával együtt hajtották ki Efkeréből. Egy nagyjából ötvenfős csoport – kizárólag nők, tízévesnél kisebb gyerekek és nagyon öreg, legyengült férfiak – hagyta el a falut, hogy becsatlakozzon egy nagyobb menetbe, benne mintegy ezer máshonnan elüldözött örménnyel. Hegyeken, völgyeken, sivatagokon, erdőségeken át vezetett az útjuk a csendőrök szigorú felügyelete mellett. Úgy terelték a karavánt, hogy még véletlenül se tévedjenek sűrűbben lakott vidékekre, hiszen ebben az esetben más is tanúja lett volna az iszonyatnak. A lemaradozókat kegyetlenül megverték és megkorbácsolták.

A karaván egy éjszaka letáborozott az erdőben. Felfegyverzett banditák ütöttek rajtuk. A késes támadók leszaggatták Vartouhi ruháját. Hogy megvédelmezze a még csecsemő Harutyunt az erőszaktól, megpróbálta valahogy biztonságba helyezni az út szélén. Nem sikerült: a kisbabát megfojtották a kibontakozó dulakodásban.

Az örmények hónapokon át vándoroltak, minimális mennyiségű ételen és vízen tengődve. Stepan bátyja, David furfangos, okos fiúként óriási tehetséggel hajtott fel ételmaradékokat, vagy ha épp nem járt sikerrel, hát sikerült úgy elemelnie ezeket másoktól, hogy nem csípték fülön. Stepan elbeszélése szerint David gyakran ott termett előtte, és a kezébe nyomott egy karéj kenyeret vagy néhány szem fügét.

– Edd meg! Ha semmit sem eszel, meghalsz! – hangzott ilyenkor az egyszerű utasítás.

Csakhogy egyszerűen nem jutott mindenkinek elegendő étel. Harutyun halála után nem sokkal Stepan nagynénjének is gyermeke született. Két hét sem telt el, és a kicsi éhen halt. A körülmények elképzelhetetlen elkeseredettségbe hajszolták a halálmenet résztvevőit. Stepan elmesélte: voltak szülők, akik olyannyira szenvedtek az éhségtől, hogy amikor fiuk meghalt, feldarabolták és megsütötték a maradványait. A többiek persze elszörnyedtek ennek láttán, de semmit sem tettek.

– Megértették – összegezte nagyapa.

Állandóan ott lebegett a fejük fölött a halál, és mindennapossá váltak az ehhez hasonló rémségek. A Jarabulus közelében található erdőben Stepan iszonyatos események színhelyére tévedt. Nyolc örmény nő holttestébe botlott: mindnyájukat lemeztelenítették, mellüket levágták. Ott hevert mellettük két halott gyermek is. Nyolcvan évvel később idézte fel nekem az esetet, de végül félbehagyta.

– Nem akarok erről beszélni – mondta, és elhallgatott. Még mindig teljesen felzaklatta.

Az ehhez hasonló rémes történetek természetesen a karavánokon belül is terjedtek, így örökös félelem és rettegés kerítette hatalmába a menetelőket. Egy Eufrátesz-parti városkába érve Stepannak és társainak engedélyezték, hogy ellátogassanak az egyik közfürdőbe, ehhez azonban előtte egy aprócska hajóval át kellett kelniük a Közel-Kelet leghatalmasabb folyóján. A hajón tizenéves örmény lányok tartottak vele, akik persze szemet szúrtak néhány török tengerésznek. Körbevették őket: a lányok az erőszaktól vagy még rosszabbtól tartva egymás után az Eufrátesz tajtékzó vizébe vetették magukat. Még a halál is kecsegtetőbbnek tűnt annál, mint hogy kiszolgáltassák magukat a törökök kényének-kedvének.

Közel egy év vándorlás után Stepan és családjának maradéka a szíriai Rakka városába ért, erőltetett menetük kiindulópontjától csaknem hatszáz kilométernyire. A karaván nagyjából ezer lelket számlált, amikor Efkerében becsatlakoztak: az emberek fele ekkorra már nem élt. Ezt követően még újabb százötven kilométernyi út állt előttük a Dajr ez-Zaur környéki sivatagban létrehozott szabadtéri koncentrációs táborokig. Itt további éheztetés és egyéb válogatott rémségek vártak rájuk. Ugyanez a sivatag egyébként napjainkban újabb mészárlás tanúja volt: ezúttal a jazidik körében hajtott végre szörnyű pusztítást az Iszlám Állam.

A történelem ismétli önmagát, néha pontosan ugyanazokon a helyeken.

Stepan és Vartouhi az alultápláltságtól megvakult, csak két év után kezdett visszatérni a látásuk. Stepan nagyanyját a törökök nem engedték eltemetni, így anyja lepelbe csavarta, és az Eufráteszbe dobta.

Stepan elbeszélésében talán az a legrettenetesebb, hogy mindez mennyire hétköznapi módon történt meg. Az Oszmán Birodalomban élő örmények számára 1915-ben az erőszakos kilakoltatás, az intézményesített kegyetlenkedés, nemi erőszak, éheztetés, a járványok és a széles körű mészárlás jelentette a mindennapokat. Nagyapám visszaemlékezéseit hallgatva nőttem fel, történetei pedig elválaszthatatlanul összefonódtak saját élettapasztalataimmal. Később még több részletet tudtam meg, mert videós interjúsorozatot készítettünk vele. Ezeket a beszélgetéseket egy civil szervezet hozta tető alá, akik az örmény népirtás túlélőinek visszaemlékezéseit gyűjtötték.

Ráadásul nem egyedül Stepan történeteit ismertem meg gyerekkoromban. Alkalmanként el-elcsíptem néhány részletet a másik három nagyszülő által átélt nyomorúságokból is. Anyai nagyanyámnak még azt sem engedték, hogy megcsókolja apja kezét, mielőtt a törökök elhurcolták volna a halálba. Apai nagyanyám szüleit és fiútestvéreit a szeme láttára, a házuk előtt végezték ki a török csendőrök, őt pedig nővéreivel együtt eladták egy kurd törzs tagjainak. Megpróbáltatásaik további szálak e rémálomszerű emberi szövedékben.

Fontos kiemelni: a szervezett megsemmisítést túlélő örmények nem voltak feltétlenül erősebbek, okosabbak, nem gyúrták őket keményebb anyagból, mint az áldozatokat. Mint Auschwitzot megjárt túlélőként Primo Levi írta a holokauszt emberi és morális áráról az Akik odavesztek és akik megmenekültek[5] című kötetében: „Mindössze néhány hét vagy hónap leforgása alatt a puszta túléléshez elképzelhetetlen nélkülözéssel kellett szembenézniük. Az éhséggel, a hideggel, a kimerültséggel és egyéb csapásokkal vívott napi harc közepette döntési szabadságuk gyakorlatilag megszűnt – különös tekintettel az erkölcsi döntésekre. Közülük csupán nagyon kevesen maradtak életben, és emögött is elsősorban véletlenszerű tényezők együttállása húzódott meg. Tehát elsősorban a szerencsének köszönhetően éltek túl, és nincs sok értelme közös pontokat keresgélni a sorsukban, talán azt leszámítva, hogy előzetesen alapvetően jó egészségi állapotban voltak.”

Levi a náci haláltáborokról írt, de szavai ettől még a holokausztot megelőző, örmények ellen irányuló török pogromokra is ugyanígy megállnak. Apai dédapám narancstermesztőként gazdálkodott, de amikor épp nem szólították el a mezőgazdasági munkák, a környéken postásként is tevékenykedett. Épp az egyik ilyen hosszúra nyúlt postai körútján járt, amikor katonák érkeztek a falujába, és mindenkit lemészároltak. Vagyis csodával határos módon menekült meg előlük. Anyai dédapám pedig a mai Közép-Törökországban található Tokatot övező vad hegyvidéken rejtőzött el a hadsereg elől. Amikor azonban megpróbált hazatérni, elfogták, fegyenctelepre szállították, és soha többé nem hallott felőle senki. Egyikük tehát szerencsésnek bizonyult, a másikuk pedig nem.

És hogy miért indítom ezt a könyvet rémségek részletezésével? Azt hiheted, így akarok hidegzuhanyt zúdítani a gyanútlan olvasóra, aki színfalak mögötti turnézós tivornyák részletezésére vágyik, vagy pusztán csak tudni szeretné, miért nem jelentetett meg több mint tizenöt éve új lemezt a System Of A Down. De esküszöm, hogy szó sincs ilyesmiről. (És ígérem: a fentiekről is mesélek majd.) Ahhoz viszont, hogy bármennyire is megérts engem, az életemet vagy akár a System Of A Downt, egyszersmind az örmény népirtást is meg kell értened. Az előbbieket ugyanis ez a heves sodrású, sziklás medrű folyó szeli ketté. Ez az a bizonyos ősbűn, amivel még akkor is szinte mindig számolni kell, ha az adott pillanatban éppen nagyon távolinak tűnik.

Nagyszüleim végzetesen befolyásolható, fogékony életkorban élték át ezeket a traumákat. Számos tanulmány született róla, hogy a hasonló megrázkódtatások nemzedékről nemzedékre öröklődnek, szó szerint beépülnek a DNS-edbe. Biztosra veszem, hogy sok millióan vagyunk ezzel így az örmény diaszpórában. Ez azonban csak részben fedi le a mondandóm lényegét.

Ha ugyanis a konkrét tényeket nézzük, az örmény népirtással valójában sosem néztünk szembe a maga teljességében. Így aztán most már több mint egy évszázada kísérti az emberek életét, egészen napjainkig. Az én családom és többmilliónyi más család szenvedései ellenére azonban talán az a legfájdalmasabb, hogy komplett nemzetek tagadják a mai napig a borzalmak megtörténtét – élükön a mészárlásokat végrehajtó Törökországgal. Egyszerűen a szőnyeg alá söprik népem történelmét. A modern kori Törökországban az örmény élet és kultúra maradványait – mint például nagyapám faluját, Efkerét – elpusztították, félrehajították, és hagyták, hogy az enyészet sorsára jussanak. Amennyiben a népirtás célja végső soron az eltörlés, a tagadás rajta a végső, hitelesítő pecsét.

Stepan nagyapa szenvedései garantáltan nem enyésztek el az Oszmán Birodalom vereségével. Miután túlélték a hosszadalmas menetelést a halálba, David bátyjával együtt elválasztották őket édesanyjuktól, és hajléktalanul tengették napjaikat, gyakran kartondobozokban töltve az éjszakát, egymást melegítve a hidegben. Végül hittérítők akadtak rájuk, és egy isztambuli árvaházba küldték őket, majd hasonló létesítményeket jártak meg Aleppóban, Adanában és Korinthoszon is. Miután azonban mindketten megbetegedtek, egymástól is elválasztották őket. Stepan épp egy ciprusi árvaházban élt, amikor levélben közölték vele David bátyja halálhírét. Olyannyira összeomlott, hogy megpróbálta a tengerbe ölni magát. Tízévesen aztán ismét visszakerült anyjához, és együtt elmentek David sírjához. Még mindig kínozta a gyász, így a következő vasárnapon megpróbálta kiásni bátyját a földből, csak hogy még egyszer újra láthassa. Anyjának aztán sikerült meggyőznie, hogy hagyják Davidet békében nyugodni.

Néhány évvel később ismét elválasztották őket egymástól, mert Vartouhi nem tudott gondoskodni nagyapáról. Tizenhárom éves korában, 1924-ben Bejrútban kötött ki, ahol asztalosként, kovácsként, kőfaragóként kezdett dolgozni. Stepan eleinte ugyan nem tudott róla, de Vartouhi ekkoriban egy ideig szintén Bejrútban élt, majd hamarosan ismét férjhez készült menni – fiát azonban nem tájékoztatta erről. Stepan természetesen éktelen haragra gerjedt, amikor értesült a menyegzőről, és dühödten a lakodalom helyszínére indult, de szerencsére nem talált oda. A következő években alig beszéltek egymással.

Végül aztán kibékültek, és megismerkedtek a másik családjával is. Vartouhi ekkorra a szovjetizált Örményországba emigrált – 1922-ben ez az ország olvadt bele a Szovjetunióba, hogy aztán a modern Örményország elődjévé váljon. Amikor Stepan utoljára találkozott anyjával annak halála előtt néhány nappal, már évek óta nem látták egymást. Vartouhi szorosan megölelte fiát, és alaposan végigtapogatta. Stepan nem értette pontosan a helyzetet.

– Mit keresel? – kérdezte.

– Kell itt lennie valahol egy sebhelynek – felelte anyja. – Emlékszel, amikor megdobtalak a facipőmmel? Megsérültél. – Végül rálelt a sebhelyre, és megnyugodott. – Most már tudom, hogy tényleg te vagy Stepan.

Noha megbékéltek egymással, Stepan és anyja viharos kapcsolata tökéletesen példázza, miként futott végig csendesen a trauma több nemzedéken, néha nem is igazán kézzelfogható módokon. Vajon hibáztatta nagyapa az anyját bizonyos mértékig, amiért nem védte meg őt és testvéreit a törököktől? Netán amiért megpróbált apjuk halála után továbblépni? És ha Stepan még élne, ő maga vajon választ tudna adni ezekre a kérdésekre? Az igazat megvallva, erősen kétlem. De élettörténetének ez a kicsiny ismert szelete is megmagyarázza, miért volt rá büszke, hogy hetvenes fejjel is lenyomja azokat a fekvőtámaszokat. És épp elegen haltak meg a szeme láttára ahhoz, hogy tudja, mikor ütött a saját órája.

Ezeknek az egyedi történetek látszólag nincs sok közük egymáshoz, mégis egyenesen következik belőlük a saját életem számos buktatója és vihara. Stepan szenvedése persze most már bennem, a leszármazottjában él tovább, mint ahogy összes rokonom és az örmény nép szenvedése is: ott lüktet az ereimben, feszíti a tüdőmet, dobol a szívverésemben. És ezen örökség letéteményeseként kötelességemnek – egyben pedig megtiszteltetésnek – érzem, hogy harcolhatok az enyéim elszenvedte népirtás elismertetéséért. Amikor a System Of A Down korai időszakában kezdtem felismerni, hogy hatással vagyunk az emberekre, megfogadtam nagyapámnak, hogy mindig, újra és újra elmesélem majd a történetét – és nem hagyok fel ezzel, amíg a világ nem vesz tudomást az atrocitásokról, majd nem kéri számon őket. Stepan személyes küzdelme emellett természetesen kapcsolódik az igazságtalanság és az egyenlőtlenség elleni harcomhoz is. Utóbbi már nem pusztán az örményekért folyik, hanem mindenkiért és mindenért.

Nyugodtan mondhatod, hogy a véremben van az aktivista gondolkodásmód. De szerintem társul emellé valami nehezebben megfogható is, és ezt szintén Stepantól örököltem. Zenésztársam, John – aki emellett egyébként a sógorom is – általában azt szokta mondani: egy makacs barom vagyok, és mindig azt teszem, amit helyesnek tartok, tekintet nélkül arra, mit gondolnak erről mások. Mindig is elismerésnek vettem ezt, akár annak szánta John, akár nem. Az igaz ügyekért, az igazságért, a helyes út megtalálásért folytatott személyes harcom közepette persze mindenki véleményére odafigyelek, de összességében mindig ösztönösen cselekszem. Ez a hozzáállás barátokba, rajongókba, sőt talán egyenesen a zenekaromba került, de akkor sem változtatnék rajta. Oké: igazság szerint ha akarnék sem tudnék rajta változtatni.

Akár jó ez, akár rossz, szeretek erre is nagyapai örökségemként gondolni.

Stepan 1974-ben költözött Kaliforniába, ahol aztán teljes és sok tekintetben boldog életet élt. De nem hinném, hogy valaha is megbékélt volna a gyermekkorában átéltekkel. Nyolcvanas éveiben járt már, amikor nekiszegezték a kérdést, hogy valaha is behegedtek-e a népirtás okozta lelki sebek. Egyértelmű választ adott.

– Nem – felelte. – Épp ellenkezőleg: nagyon is frissnek érzem őket. Az én koromban az ilyesmi elég veszélyes, de Isten így akarta.

1  „Hűségeskü” turné; az eredetileg Francis Bellamy által jegyzett hivatalos Pledge of Allegiance fogadalom az Egyesült Államokban nemzeti ünnepeken, de akár iskolai tanításai napokon is a mai napig rendszeresen elhangzik. – a ford.

2  Tartalmilag körülbelül: „Nem hinném, hogy hiszel önigazoló öngyilkosságomban / Sírok, amikor az angyalok is halált érdemelnek” – a ford.

3  A Manufacturing Consent: The Political Economy of the Mass Media 1988-as médiaelméleti alapmű, magyar kiadása 2016-ban jelent meg. – a ford.

4  Grigor Luszarovics (kb. 257–331), az örmény keresztény egyház alapítója és első püspöke – a ford.

5  I sommersi e i salvati; az 1986-ban napvilágot látott esszégyűjtemény magyar kiadása 1990-ben jelent meg.