NÉMETH GYÖRGY GÁBOR

OPHELIA VIRÁGAI

Könyv Guru, 2024

TARTALOMJEGYZÉK

EGY

1.

2.

3.

4.

5.

KETTŐ

6.

7.

8.

9.

10.

Ophelia: ,,Tudjuk, mik vagyunk, de nem tudjuk ám, mivé lehetünk.”

Shakespeare – Hamlet IV/5.

(Arany János fordítása)

EGY

1.

– Gyűlölöm magam! Minden mondatom, minden mozdulatom gyűlöletes. Undorodom, ha a tükörbe nézek. Látja a szemem? A tekintetem hideg és számító. Még a mosolyomban is van valami kegyetlen. Magam vagyok a megtestesült gonosz. Zsigereimbe ivódott mindaz, ami rossz. Nem tudok szeretni, minthogy senki sem szeret. Nem tudok érezni, mert már minden érzésem tovatűnt. Elszállt. Odalett. Olyan ez, mintha már rég meghaltam volna. A testem csak egy tárgy. Egy eszköz. Semmi több. Gyűlölöm magam, doktornő.

A vörös hajú, szeplőkkel tarkított lány, aki alig volt húsz éves, a kezeibe temette arcát, és mozdulatlanná merevedett.

– És mióta érzi ezt, Anett?

Anett nem válaszolt. Csak szipogott. Az előrebukott hajtól láthatóvá vált a lány vékony, fehér nyaka, egészen a kidomborodó hetedik nyakcsigolyáig. Az orvosnak olyan érzése támadt, mintha már látta volna ezt a képet valamikor, csak nem a valóságban, hanem a vásznon, olajfestékkel megörökítve. Bár nem tudta felidézni sem a piktort, sem a festményt, mégis biztos volt benne, hogy ez a látvány nem először ragadja magával. Az arc nélküli nő titokzatossága.

– Honnan ez a gyűlölet?

A lány lassan felemelte a fejét. Könnyek nélkül, üres tekintettel nézett az orvosra.

– Azt hiszem, az apám halála volt a fordulópont.

– Felelősnek érzi magát?

– Felelősnek? Hát persze! Hiszen én öltem meg!

Hátradobta magát a széken, szorosan összekulcsolta a karjait, és riadtan körbepillantott a szobában.

– Ha jól emlékszem, néhány perce azt mondta, hogy az apja súlyos beteg volt, és maga ápolta otthon. Heteken-hónapokon át.

– Így van.

– Nekem úgy tűnik, mindent megtett érte.

Anett arcán keserű mosoly jelent meg.

– Mégis meghalt.

– Mind meghalunk, Anett.

– De a jó emberek idő előtt halnak. A gonoszak pedig élik világukat. Önfeledten, boldogan. És ez így nem igazságos.

– Ezek szerint az apja jó ember volt?

A lány lopva az orvosra pillantott.

– Nem úgy, mint én.

– A rák nem válogat.

– Miért nem inkább én mentem el? Hányszor feltettem már magamnak a kérdést.

– Ezek költői kérdések, Anett.

– Öt hónapja. Öt nyavalyás hónapja kínzom, gyötröm magam. Vég nélkül.

– És valljuk be, ártatlanul.

– Nem tudtam megmenteni! Ért engem? És ez az én hibám! Ezt nem lehet jóvátenni. Feketeség. Űr sötétje. Tél, csend, hó, halál. Tél, csend, hó…

– Most miről beszél, Anett?

– Nem tudom – suttogta a lány, s bár tekintetét az orvosra szegezte, mégis mintha átnézett volna rajta.

– Vörösmartyt idézett az imént?

– Tudja, az egyik nap bekapcsoltam a gázt, és lefeküdtem a konyhakőre. Lehunytam a szemem, és vártam a halált. Még bárgyú báránykákat is számláltam magam előtt, csakhogy segítsen az elvonatkoztatásban, és lekösse a figyelmem. De nem jött el az áhított nyugalom. Nem nőtt meg a távolság. Csak a kő hidegét éreztem, s fülem betöltötte a gáz sziszegő zaja. És mi lett a vége?

Az orvos felvonta a szemöldökét.

– A gyávaság végül felülkerekedett bennem, és nem vittem végig a tervem. Még ehhez sem volt merszem.

– Különben nem ülne itt a rendelőmben.

– Máskor harisnyát hurkoltam a nyakam köré, és megpróbáltam a kilincsre felkötni magam. Hallottam valakitől, hogy bárhová fel tudja akasztani magát az ember, hiszen nem a fulladás, hanem a heveny agybénulás okozza a halált. Számoltam a másodperceket. Egy-kettő-három-négy. Egy-kettő-három-négy. És így tovább. De miután elmosódtak előttem a kontúrok, s tompulni kezdett a tudatom, gyorsan a hurok alá csúsztattam a kezem, és letéptem nyakamról a fojtást. Miért is? Az az igazság, doktornő, hogy élni sem tudok, de meghalni sincs erőm.

– A halál nem old meg semmit, Anett. Az öngyilkossággal csak azt valljuk be, hogy az élet keresztüllépett rajtunk, és nem tudunk vele mit kezdeni.

– Ha meghalok, velem pusztul az üresség is. Nem kell többé félnem, nem kell többé gondolkodnom. Csak egyszer lépjek ki a körhintából, végleg magam mögött hagyom ezt a nyomorult, világi színjátékot.

– Ahogy mondja.

– Akkor mégiscsak megoldás a halál, nem igaz?

– A helyeslésemet várja?

A lány lemondóan legyintett.

– Semmit nem várok.

– Dehogynem. Empátiát vár, hogy még inkább gyűlölhesse magát.

Anett összeráncolta a homlokát, és értetlenül nézett az orvosra.

– Hogyan?

– Hallotta jól!

– Maga nem ismer engem, doktornő.

– Talán igaza van, de azt tudom jól, hogy egy ,,húzd meg – ereszd el” játékba nem kívánok belemenni.

– Maga szerint ez játék?

– Pontosan. Méghozzá a maga szabályai szerint konstruált játék. Ahol maga dönt arról, mi lesz a következő lépés, és ki hányat dobhat.

– Nevetnem kell.

– Akkor nevessen.

– Nem szoktak így beszélni velem.

– Az élet olykor zord és kegyetlen.

Anett fülig vörösödött.

– Maga nem tudja, mit beszél.

– Csakugyan?

– Eleinte kedveltem magát! Szimpatikusnak találtam! Talán még tiszteltem is! De most már kezdem megutálni! Egy orvostól más hozzáállást vár el az ember!

– Mire céloz?

– A feltétel nélküli elfogadásra!

– Az őszinteség ugyanilyen fontos.

– Az őszinteség kétélű fegyver.

– A hazugság nem kevésbé.

– Ezt most miért mondta?

– Tudja azt maga jól.

– Sejtelmem sincs! Fejtse ki, mire gondol!

Az orvos kezével türelemre intette a lányt.

– Anett, néhány percünk maradt hátra. Mivel ez az első találkozásunk, szeretnék röviden reflektálni a hallottakra, és mérleget vonni, hogy miben látom a problémát.

A lány hanyagul megvonta a vállát.

– Azt mondta, gyűlöli magát.

– Igen, ezt mondtam.

– Rendkívül szemléletesen illusztrálta előttem ezt az érzést. Ha papírra vetné, egy irodalmi pályázaton talán díjat is adnának érte. Egy költő veszett el magában. Ám bármily fennkölt és lírai volt az elemzés, köszönőviszonyban sem áll a valósággal.

– Mit beszél?

– Nem mondott igazat, Anett.

A lány felpattant a székről, és fenyegetően az orvos felé lépett, aki továbbra is mozdulatlanul ült a helyén.

– Kétségbe vonja a szavam?

– Lételeme a rejtőzködés, Anett. Miközben beszél, hangzatos szavak, tragikus mondatok mögé bújik, ha pedig hallgatni kell, egyszerűen elfordul, és a tenyerébe temeti az arcát. Csak észre ne vegyen, és belém ne lásson valaki. Úgy fél minden pillantástól, mintha az röntgensugár lenne. Fél őszinte lenni, mert akkor kiszolgáltatottá válna. Minthogy nem mondhatja meg az igazat, kellő gyakorlattal már eggyé vált a hazugságaival.

– Szóval azt állítja, hogy hazudok!

– Ha igazán gyűlölné magát, nem kapcsolta volna ki a gázt. Ha valakit intenzív halálvágy fűt, az nem áll meg félúton.

– Ez nem igaz!

– Hozzátennék még valamit, és talán jobb, hogyha leül.

– Nagyon kedves öntől, hogy hellyel kínál, de pillanatokon belül elhagyom ezt a szobát, így szükségtelennek tartom, hogy újból leüljek.

– Ahogy gondolja. Nos, azt mondta, hogy szerette az apját. Aki jó ember volt.

– Igen – vágta oda megvetően a lány.

– Ez is hazugság, mert valójában gyűlölte őt.

– Magának elment az esze! Már nem is tudom, ki a hülyébb kettőnk közül.

– Gyűlölte őt, Anett. Csak az a kérdés, hogy miért.

– Nem hallgatom ezt tovább! – jelentette ki a lány, és az ajtó felé indult.

– Az én módszerem konfrontatív, Anett – szólt utána az orvos – Mástól talán fél év után kapta volna meg ezt a mondatot. Vegye úgy, hogy megspórolt magának fél évet.

– Maga egy kegyetlen dög! – fakadt ki a lány, és elsírta magát.

– Most biztosan így érzi, de azért gondolja végig, amit mondtam.

– Nem akarom – rázta a fejét, és csak potyogtak a könnyei.

– Üljön le, Anett! Kérem!

A lány, mintha elhagyta volna az ereje, megadóan engedelmeskedett. Az orvos zsebkendőt nyújtott neki, s megvárta, amíg kifújja az orrát, és megnyugszik.

– Hónapokon át ápolok egy embert – vágott bele az orvos, miután látta, hogy a lány figyelni is képes – akihez csupán a gyűlöletem köt. Naphosszat nézem a szenvedését kéjes gyönyörrel, és ha lassan elteltem a látvánnyal, azon tűnődöm, vajon az ördög mikor viszi el végre már. Egyre csak várom, várom azt a pillanatot, de mikor eljön, már nem érzek elégtételt. Nincs feloldozás. Csak gyötrő szorongás. Vajon miért?

A lány ritmikusan ringatózni kezdett. Előre-hátra, előre-hátra. Tekintete a padlószőnyegre meredt.

– A bűntudat kínozza, Anett. A múltja mellett az nem hagyja nyugodni.

– Nem hallgatom tovább – motyogta a másik, de mégsem mozdult a helyéről.

– Mit tett magával az apja?

A lány félbehagyta a mozgást. Úgy tűnt, mintha megrekedt volna két világ közt. Körülfonta a jelen, s átkarolta a múlt.

– Miért viselkedik így velem? Miért kínoz? Miért gyötör?

– Őszinte vagyok magával, és ezt várom fordítva is.

– Nem megy. Nem…

– Bántotta magát?

Anett kurtán bólintott.

– Beszéljen róla.

– Néha szíjjal ütött meg. Máskor a fejemet verte a falba.

– Folytassa bátran.

– Van egy bátyám. Őt soha nem verte meg. De én kaptam kettőnk helyett is.

– És az édesanyja?

– Ő nem tudott róla. Nem vett észre semmit. Talán nem is érdekelte volna, és én sem mertem elmondani.

– Szexuálisan nem inzultálta az apja?

– Nem! – vágta rá határozottan a lány.

– Biztos?

– Csak…

– Igen?

– Néha megfogdosott.

– Hol?

– Tudja, azokon a helyeken. De csak akkor volt baj, ha ivott. A szeszmámorban teljesen kivetkőzött magából. Agresszív lett. Kötözködő. Folyamatosan szitkozódott, és mocskos szavakat vágott a fejemhez.

– Mit mondott?

– Szajhának nevezett, és mondott még mást is, de erre most képtelen vagyok…

– Jól van, Anett. Fújja ki magát!

– Kérhetek vizet, doktornő?

Az orvos a csaphoz ment, és a lány felé nyújtotta a megtöltött poharat. A fogai koccantak az üvegen, ahogy lassú kortyokban inni kezdett.

– Ez a szoba, ez a belső világ egy olyan hely, ahol nyugodtan elérzékenyülhet. Sírhat is, ha kell. Itt minden következmény nélkül lehet erőtlen és gyenge, míg odakint azt várják el magától, hogy mindig erős legyen, vagy legalábbis erősnek látsszon. És mindketten tudjuk, ez nem könnyű feladat.

– Hát nem az – tette hozzá a lány, és kézfejével megtörölte a száját.

– Minden alkalommal sétát teszünk majd a múltban. Ez egy hosszú és fájdalmas út lesz. Felidézünk jót és rosszat egyaránt. Maga megy elől. Én pedig, mint az útitársa, árnyékként követem. Sokszor fog gyűlölni, és sokszor fog rajongani értem. De ez így van rendjén. Én leszek a maga képzeletbeli anyja. Pontosabban az a személy, akire az anyai érzéseit vetíti majd.

– Nem is hasonlít az anyámra.

– Az nem számít.

– Fiatalabb, mint ő.

Az orvos elmosolyodott.

– Mi lesz a feladatom? Csak emlékeznem kell, és anekdotáznom a múltról?

– Az álmaival is dolgozunk majd, ezért arra kérem, hogy mindig írja le másnap reggel, mit álmodott.

– Nem elég, ha megjegyzem?

– Nem, mert a mozgalmas délelőttök során könnyen feledésbe merül az éj élményvilága. Másfelől pedig az álmaink tudatosításának elengedhetetlen eszköze a toll és a papír. Ha valamit leírunk, az máris távolságba kerül, s részben függetlenné válik tőlünk.

– Én nem hiszek ezekben.

– Bizonyos utak hit nélkül is működnek.

– Idejét sem tudom, mikor álmodtam utoljára. Én nem szoktam álmodni.

– Pedig minden éjjel álmodik, csak épp nem emlékszik rá. Az elkövetkezendő hetek során észre fogja venni, hogy lassan megszaporodnak az álmai. Mindez csupán a fókuszált figyelem és a ráhangolódás függvénye. Ezt tapasztalatból mondom.

– Mikor jöjjek legközelebb? – kérdezte megadóan a lány.

– Egy hét múlva ugyanebben az időben.

– Tehát ötkor.

A lány feltápászkodott a székből, és lassú mozdulattal a karjára vetette a kabátját.

– Van kérdése?

Anett némi habozás után megrázta a fejét.

– Össze vagyok zavarodva.

– Az nem baj.

– Vajon tényleg jó, ha mindent megtud magáról az ember? – kérdezte a félig nyílt ajtóban állva – Nincs szebb életük a lelki szegényeknek?

– A tisztánlátás mindennek a kulcsa. Nincs rosszabb, mint a bizonytalanság.

A lány kurta fejmozdulatot tett, amely egyaránt jelenthetett igent vagy nemet.

– Minden jót, doktornő.

– Viszontlátásra, Anett.

Halkan becsukódott az ajtó. Az orvos levette a szemüvegét, és jegyzetfüzetét az íróasztalfiókba süllyesztette. A zsebéből cigarettás-dobozt húzott elő, és rágyújtott mielőtt az ablakhoz lépett volna. Háta mögött a falióra mély bim-bammal ütötte el a hatot. Izzadt tenyerét az üvegre helyezte, és a cigaretta füstjén át kétemeletnyi magasból figyelte az utcát.

Odakint már beesteledett.

2.

Zách Viola az ablaknál állt, és nézte a kandeláberek gyér fényében mozgó lányt, ahogy átsiet az utca túloldalára, és szapora léptekkel eltűnik a sarkon.

Nem jön el a következő héten – futott át agyán a gondolat.

Néhány hétre szüksége van, hogy átgondolja, s feldolgozza a hallottakat. Ha ezen túljut, vagy talpra áll, vagy az önsajnálatba merülve belerokkan. Talán egy hónap múlva hallat magáról ismét. Bár az is lehet, hogy soha. Nem lehet tudni.

Egyszer felkereste egy férfi, aki mindössze tíz percig tartózkodott nála, mert miután tükröt állított a valóságról, zokogva, hanyatt-homlok kimenekült a rendelőből. Fél évvel később felhívta telefonon, és megköszönte a segítséget. Az az egy mondat, ami akkor távozásra késztette, a hosszú hónapok során lendületet is adott a továbblépéshez.

Viola intuitív nő volt. Eme képességének minden áldását, s minden átkát megtapasztalta az élete és a munkája során. Ha találkozott egy ismeretlennel, percek alatt többet megérzett, s megsejtett a másikról, mint az legmerészebb álmaiban gondolta volna. A kezdeti impressziók csakhamar koherens magyarázatokká, munkahipotézisekké álltak össze a fejében. Ez a sietve felépített elmélet ugyan nem hordozta magában az A-ból B-be vezető út összes logikai láncszemét, mégis hiteles és a gyakorlatban helytálló alapot teremtett a további terápiához.

Viola hallgatott, figyelt, és gondosan kivárta azt a pillanatot, amit a görögök kairosznak neveztek, majd orvosból egyszeriben Püthiává változva, köntörfalazás nélkül napvilágra hozta a felismeréseit. Nem félt a téves következtetésektől, mert bízott a megérzéseiben. Csak a katarzis percének optimális megválasztása okozott fejtörést, mert tudta jól, hogy a folytatást tekintve meghatározó a pontos időzítés. Ne jöjjön se idő előtt, se túl későn az a pillanat, amikor a fejsze éle a méhkas tetejére csap, és szélnek ereszti megbolydult lakóit.