Sarah Jio

A PRIMROSE HILL-I KÖNYVESBOLT

Fordította: Ács Eleonóra

A mű eredeti címe: With Love from London

Copyright © 2022 by Sarah Jio

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Ács Eleonóra, 2023

Minden jog fenntartva.

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek

és események a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt –

személyekkel, intézményekkel, eseményekkel

vagy helyszínekkel csak a véletlen műve.

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-326-8 (papír)

ISBN 978-963-614-327-5 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Barsi Nikoletta

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Bíró Huszár Ágnes

Borítóterv: Beleznai Kornél

E-book: Scriptor Kft.

Gyönyörű unokahúgaimnak

(és koszorúslányaimnak),

Selah-nak és Johannának.

Szeretettel: Sarah néni

Végül mindannyian

történetekké válunk.[1]

MARGARET ATWOOD

[1] Csonka Ágnes fordítása

LEVÉL A SZERZŐTŐL

Kedves Olvasó!

Akár ugyanabban az évben olvasod ezt a könyvet, amikor írom, 2020-ban, akár jóval azután, hogy ezek az oldalak megjelentek, esetleg akár akkor, amikor én már nem is élek (ez a történetek szépsége, hogy tovább élnek), van néhány saját személyes históriám, amelyet el kell mesélnem, mielőtt az első oldalra lapozol. Az írással töltött évek során – ez a tizenegyedik regényem –, rájöttem, hogy a szerző számára olyan a könyve, mint anyának a csecsemője. Három fiú édesanyja vagyok, akik most tizennégy-, tizenkét- és tízévesek. Pici korukban eszembe sem jutott volna bármelyiküket úgy rábízni egy bébiszitterre, hogy nem adok hozzá utasítást. „Szereti a körtét” – mondtam a dadusnak –, vagy „Lefekvéskor kicsit elszontyolodik, ezért kérlek, olvass neki mesét”. Ugyanilyen furcsa érzés lenne ezt a könyvet a kezedbe adni anélkül, hogy ne csapnék némi felhajtást körülötte.

1992-ben félszeg, esetlen tizennégy éves kamaszlány voltam, aki a fogszabályzó, a fiúk és a középiskola között navigált, miközben igyekezett kiheverni egy elrontott hajvágás, mi több egy katasztrofális dauer eredményét. Ugyanebben az évben átalakultam – lelkes olvasóból a könyvek szenvedélyes szerelmesévé lettem. Valahogy felfedeztem a nagy ír írónőt, Maeve Binchyt, és nekiláttam, hogy annyi könyvét elolvassam, amennyit csak meg tudtam szerezni. Miközben a vizet taposva próbáltam fennmaradni a kamaszkor viharos folyójában, az ő hangulatos történetei jelentették számomra a mentőövet. Akkor megfogadtam, hogy ha valaha is lehetőségem lesz könyvet írni, nem is beszélve arról, hogy megjelentetni, én is megpróbálok majd az olvasóim számára sajátos, meghitt helyeket teremteni.

És valóban erre törekedtem minden könyvemmel, így A Primrose Hill-i könyvesbolt cíművel is. A regény felénél jártam, amikor megtörtént az, amire senki sem számított. A Covid–19 világjárvány jóvoltából a megszokott életünk a feje tetejére állt. Több mint egy hónapig küzdöttem a lázzal, a fiaim iskoláit bezárták, és körülöttünk minden furcsán, csikorogva leállt. Ám pontosan ekkor vált ez a készülő regényem azzá a meghitt kis világgá, amelyre annyira szükségem volt. Egy hosszú, írással töltött nap végén, amikor sétálni kellett vinni a kutyákat és megetetni a gyerekeket, azon kaptam magam, hogy arra vágyom, bárcsak egy kicsit tovább maradhatnék ebben a magam alkotta, megnyugtató miliőben.

A bizonytalanság pillanataiban visszagondoltam életem egyik legszebb pillanatára, amikor a férjem megkérte a kezemet Notting Hill legelbűvölőbb részén (ha ugyanúgy imádod az Igazából szerelem című filmet, mint én, akkor pontosan tudod, hogy mire gondolok), és máris megvolt a helyszín. London.

A könyvben szereplő helyek egy része természetesen kitalált, ám közülük sokat a két kutatóutam során fedeztem fel. Olyan szerencsém volt, hogy egyik este meghívtak vacsorára a híres Királyi Autóklubba, amely aztán a könyvem néhány jelenetébe is bekerült. Elmondhatom, hogy éppen olyan előkelő és ünnepelt hely, mint amilyennek elképzeled. Kincsként őrzöm annak az estének az emlékét.

És most átadom neked a gyermekemet. Rákényszerítem magam, hogy hátralépjek, még akkor is, ha valószínűleg sokáig tudnám folytatni. A Primrose Hill-i könyvesbolt és annak számtalan szereplője mostantól a tiéd. Talán a strandszatyrodba vagy a táskádba dugod majd a könyvet, esetleg egy közelgő utazásra pakolod be (talán épp Londonba!), vagy egyszerűen csak az otthonod kényelmében olvasgatod.

Bárhol vagy és bárhová sodorjon is az élet, remélem, ugyanolyan meghittséggel tölt el ennek a történetnek az olvasása, mint amilyennel engem ajándékozott meg a megírása.

Szeretettel Seattle-ből:

Sarah

1. FEJEZET

Valentina

LONDON, ANGLIA 2013. november 3.

– Sokkal jobb dolgok állnak előttünk, mint bármi, amit magunk mögött hagyunk – jelenti ki a repülőgépen mellettem ülő idegen, egy hatvan körüli nő laza frufruval és a bal csuklóján egy hajgumival, amely olyan szoros, hogy attól félek, még az út ideje alatt sürgős orvosi segítségre szorul majd miatta.

A különféle utazásaim során rengeteg történetem gyűlt össze problémás utastársakról: a kilencvenéves férfi, aki 3781-szer érintette meg a lábamat, majd bélgázok fűtötte szunyókálásba merült; a legsírósabb csecsemő minden síró csecsemő közül; a nő, aki miután túl sok mini üveges rumot ivott, a vállamra ájult, és nyáladzó álomba merült.

Ezen a bizonyos járaton viszont a „Szentimentális Szónokkal” áldott meg a sors. Alig hagyjuk el a kifutópályát, a 26B ülésen ülő Locsi-fecsi máris Shakespeare-t, Marilyn Monroe-t és ha jól emlékszem, Muhammad Alit idézi.

Nyilvánvalóan zavarja a fáradt, üres tekintetem, mert csalódottan lebiggyeszti a száját.

– Szegénykém – csóválja meg a fejét. – Nem ismeri C. S. Lewist? Szégyen.

– Az – hagyom rá, és lehunyom a szemem, a fejemet az üléstámlának döntöm, és megpróbálok elaludni. Vagy legalábbis úgy teszek. – Ez… nagyon szomorú.

És valóban az. Az imént azzal vádoltak meg, hogy nem ismerem fel az egyik kedvenc íróm sorait, de túlságosan fáradt vagyok ahhoz, hogy védekezzek. Ám valami még ennél is szomorúbb. Maga az idézet.

„Sokkal jobb dolgok állnak előttünk, mint bármi, amit magunk mögött hagyunk.”

Hirtelen kinyitom a szemem, ahogy a repülőgép ereszkedni kezd London felett, és egy turbulencia nekilök Szentimentális Szónoknak, aki lefogadom, hamarosan Gandhit vagy talán Teréz anyát kezd el szavalni.

Kavarognak a fejemben a gondolatok. Mi van, ha C. S. Lewis tévedett? Mi van, ha nem jobb dolgok jönnek? Mi van, ha…?

A repülőgép újra zörögni kezd, ahogy lesüllyed a felhők alá, és kiereszti a futóművét. Egy pillanattal később egy zökkenéssel landolunk a Heathrow-n.

Kinézek az ablakon. Szóval ez itt London.

Szentimentális Szónok zihálva keresgéli az inhalátorát, miközben én először veszem szemügyre Angliát és annak végtelennek tűnő szürkeségét. A vastag ködréteg és a sötét felhők összekeverednek, olyanok, akár egy zavaros akvarellkép – és mint a saját komor hangulatom. Szürkeség szürkeség hátán.

Sóhajtva leveszem a táskámat a fönti rekeszből, és zsibbadtan elindulok előre. Harmincöt éves vagyok. Ennek kellene lennie az életem tizenharmadik fejezetének – sőt, talán a tizenhatodiknak. De valahogy úgy érzem, mintha visszalőttek volna a legelejére, vagy ami a legrosszabb, mintha arra ítéltek volna, hogy az egészet fáradságosan újraírjam.

„1. fejezet: Egy elvált amerikai nő Londonban.”

– Kisasszony – ütögeti meg a vállam a Szentimentális Szónok. – Itt felejtette a, khm… könyvét.

Ideadja, én pedig félig szégyenkezve, félig tagadón meredek a borítóra. Hogyan váljunk el és őrizzük meg közben a józan eszünket? Csak két fejezetet olvastam el, lehetőleg úgy, hogy senki ne lássa, de hamar elveszítettem az érdeklődésemet, és a könyvet bedugtam az ülés zsebébe, hadd örüljön a következő utas. Elvégre melyik épeszű terapeuta adna olyan címet egy fejezetnek, hogy: „A legjobb módja annak, hogy túllépjünk valakin az, ha befekszünk másvalaki alá”?

– Szegénykém – mondja a Szentimentális Szónok, és magában mosolyog.

Kitüntetést ennek a mintapolgárnak!

– Éppen válik?

Csak nekem tűnik úgy, vagy a „válás” szót több decibellel hangosabban mondta? A tőlünk balra ülő két nő rám néz, arcukról süt a szánalom irántam.

Bólintok.

– Igen, nemrég váltam el. – Még több tekintet fordul felém. Ezzel az erővel akár egy matrica is lehetne a hátamon, rajta a felirat: NEMRÉG VÁLTAM EL.

– Ne feledje, kedvesem – zengi a tengerentúli utastársam –, hogy minden együtt töltött év után hat hónap kell ahhoz, hogy túljusson valakin.

Hallottam már ezt korábban is – más jó szándékú emberektől –, de mindig összezavart, és nos, kissé megrémített. Nickkel tizenkét évig voltunk házasok, szóval ezek szerint még… hat évig fogok szomorúságban és önutálatban vergődni? Ki találta ki ezt a nevetséges egyenletet? És egyetérthetünk abban, hogy teljességgel légből kapott?

Annak kell lennie, igaz?

Megkerülöm az előttem álló párt, hogy elmeneküljek Szentimentális Szónok közelgő, elkerülhetetlen kérdése elől: „Nem bánja, ha megkérdezem… mi történt?” Mert akkor máris sarokba lennék szorítva, és el kellene magyaráznom, hogy az ügyvéd férjem elhagyott a huszonhárom éves ügyvédbojtárjáért, akivel hónapok óta titokban találkozgatott. És igen, tényleg elhittem, hogy azokon az éjszakákon sokáig kellett dolgoznia. A nő neve? Ó, hát Missy, aki a végtelen hosszúságú lábait és a műszempilláit mutogatja az Instagramon.

Az én Insta-fiókom a @könyvekvaltól. Amikor az éjjeliszekrényemen lévő regényekről kellett volna ajánlót posztolnom, én ehelyett Missyt kukkoltam a neten. Bűnös vagyok. Kíváncsi vagy, hogy vonzó-e? Hogy okos-e? Igen, mindkettő, bár szerintem törvényben kellene megtiltani, hogy ha valakinek ilyen állandóan rózsaszín, duzzadó ajkai vannak, még summa cum laude diplomát is szerezzen – nem gondolod?

Ők ketten most már egy pár. Missy és Nicky. #EgymásnakTeremtve, legalábbis ez a hashtag volt az egyik legutóbbi posztjában, amelyben lazán utalt az új szerelemre az életében: a férjemre vagy inkább a hamarosan-ex-férjemre.

Úgy érzem magam, mint egy zombi, ahogy az útlevél-ellenőrzés felé tartok, hálásan, hogy elváltak útjaink a Szónokkal. Beolvasom az útlevelemet egy gépbe, mire az elkezd pirosan villogni és csipogni. Egy pillanattal később megjelenik egy vámtiszt, aki közli velem, hogy véletlenszerűen kiválasztottak további ellenőrzésre.

Naná, hogy engem.

– Kérem, jöjjön velem, kisasszony! – mondja, és egy közeli szobába vezet, ahol átadom neki az útlevelemet. – Vakációra jött?

– Öhm… – dadogom, miközben ő a táskámban turkál. Az alsóneműm pont a farmerom és a régi, kopott AC/DC-s pulcsim tetején hever, amelytől úgy tűnik, képtelen vagyok megválni, annak ellenére sem, hogy Nicktől kaptam abban az évben, amikor randizni kezdtünk. – Vakáció? – Megrázom a fejem. – Nem.

– Akkor üzleti ügyben? – folytatja a kérdezősködést, miközben gumikesztyűs kézzel kutat a kézipoggyászomban.

– Nem. – Megdörzsölöm a homlokomat. – Nem üzleti.

– Akkor hát mi hozta ide, kisasszony?

Nagyot nyelek, kerülöm a tekintetét, amely úgy érzem, mintha belém fúródna.

– Meghalt az anyám – bököm ki végül.

Szikrányi emberség jelenik meg a vámos szemében – egy villanásnyi időre csupán, de ott van. Talán ez az egyetlen jó dolog a halálban: tompítja a legkeményebb éleket.

– Nagyon sajnálom – mondja. Visszaadja az útlevelemet, majd egy pillanatnyi szünet után hozzáteszi: – Minden rendben. Isten hozta Angliában!

Bólintok, ő pedig kivezet egy külön bejáraton, majd követem a jeleket a poggyászkiadóhoz, ahol a tizenegyes futószalagról összeszedem a két nagy bőröndömet, és elindulok kifelé, hogy keressek egy taxit. Intek egy várakozó sofőrnek, aki a kocsijának támaszkodva cigarettázik.

– Hová? – tudakolja, miközben bepakolja a csomagjaimat.

– Primrose Hill – mondom.

Bólint.

– Hazafelé?

Most, hogy a válás majdnem végleges, és a seattle-i házat eladtuk, Primrose Hill lesz a kikötőm. Még mindig idegen számomra.

Megvonom a vállam.

– Olyasmi.

Ahogy a taxi elindul, az esőcseppek az életükért kapaszkodnak az ablaküvegen. Behunyom a szemem, és azonnal megjelenik előttem anyám arca, amint sugárzó mosollyal néz rám a visszapillantó tükörből. Azt a régi Stevie Nicks-dalt énekli, a Sarát, és négyesbe kapcsol. Tizenkét éves vagyok. Két hét múlva ő már… nem lesz velem.

A kabátom ujjával megtörlöm a párás ablakot, és eszembe jut, milyen nehéz volt, miután elment. Apám mindent megtett, de sosem tudott a helyébe lépni. Senki sem tudott.

A könyvek tompították a fájdalmamat. Izgalmas kalandjaikat olvasva számtalan olyan szereplő társául szegődhettem, akiknek az élete ugyanolyan bonyolult volt, mint az enyém.

A főiskola után könyvtártudományból szereztem mesterdiplomát, és különösen a ritka antik könyvek érdekeltek. Nevezzetek túlbuzgó strébernek, de szerettem a helyi könyvtár kölcsönzőpultjánál tölteni a napjaimat, körbevéve a könyvek mennyei illatával, miközben az én becsvágyó férjem befejezte a jogi egyetemet, és elindult felfelé a vállalati ranglétrán. Ezzel szemben az egyetlen létra, amelyet én meg akartam mászni, a régi könyvek részlegében állt.

A könyvtár egy külön világ – még saját ritmusszekciója is van: a stószba rakott és polcra helyezett keménykötésű könyvek csattogása, a bélyegző kattanása, amikor beütik a lejárati dátumot, a gyermekeiket csitító anyák suttogása, az egyik könyvespolctól a másikig tipegő olvasók lépteinek hangja, akik váratlan kincseket fedeznek fel, és elveszítik az időérzéküket.

Mindenesetre miután rájöttem, hogy Nicknek viszonya van, a könyvtárban kerestem menedéket – a kedvenc kis fiókomban Seattle Fremont negyedében –, ahol eltűnhettem. Egyenesen a szépirodalmi részleghez rohantam, lerogytam a távoli sarokban álló kopottas székre, és csak sírtam, sírtam és sírtam. Amikor már nem volt több könnyem, olvastam.

Az utolsó közös esténken csirkés parmigianát készítettem, és Nick kijelentette, hogy ez volt a legjobb, amit valaha evett. Aztán megnéztünk egy részt a Mad Men – Reklámőrültekből, és amikor vége lett, Nick adott egy jóéjt-puszit. Amikor másnap reggel kinyitottam a szemem, azt hittem, az üres hely mellettem azt jelenti, hogy korán elment dolgozni, amit gyakran tett. De aztán az éjjeliszekrényemen találtam egy kézzel írt üzenetet, amely semmit sem mondott, mégis minden benne volt.

Val!

Nagyon sajnálom. Mindig sajnálni fogom.

Nick

Összeszorult a szívem; tudtam. Talán mindvégig tudatában voltam. De ott volt a kézírása, feketén-fehéren. Mindig is szerettem az „s” betűit – a kis kacskaringókkal az ívek végén –, de most idegennek tűntek, sőt kegyetlennek, mintha kalligrafikus bűntársak lennének ebben a durva fordulatban. Próbáltam összeszedni magam, miközben a szavakat pörgettem a fejemben, amíg le nem ülepedett bennem a helyzet valósága: Nick el akart hagyni.

Amikor néhány perccel később megcsörrent a telefon, óvatosan vettem fel.

– Halló?

Egy férfi volt az – brit akcentussal beszélt.

– Egy bizonyos Valentina Bakert keresek.

– Én vagyok az – mondtam, és megdörzsöltem a szemem; a huzat az ablak résein utat talált a hálószobába. – Miről van szó?

– Az édesanyjáról, Eloise Bakerről.

A döbbenettől elkerekedett szemmel ültem fel az ágyban. Már… időtlen idők óta nem hallottam senkitől a nevét, és több mint húsz éve, hogy utoljára láttam.

– Elnézést, mit is mondott, hogy hívják?

– James Whitaker. A Bevins és Társainál dolgozom Londonban. Hagyatéktervezéssel foglalkozunk; az édesanyja az ügyfelünk volt.

Az édesanyja.

Az anyám.

Olyan volt, mintha ez az idegen elővett volna egy kulcsot egy páncélszekrényhez, amely régi, poros emlékeket őriz. Szorosan lehunytam a szemem, de azok tolakodó szellemekként a figyelmemet követelték. És ott volt ő, az anyám, azon a reggelen, amikor utoljára láttam. A lépcső alján állt, és felém nyújtotta a karját. Szemügyre vettem a gyönyörű arcát, a finoman metszett vonásait és megragadó, kristálykék szemét. Hosszú, libbenő, halványkék ruhát viselt, a szegélyén fodorral.

A férfi a telefonban megköszörülte a torkát, mire a kép szétfoszlott, akár egy kipukkadt szappanbuborék.

– Sajnálom, de szomorú hírt kell közölnöm – folytatta. – Az édesanyja… öhm… a múlt kedden elhunyt a petefészekrákkal vívott küzdelem után. De úgy tudom, hogy békésen és fájdalmaktól mentesen távozott.

Nagyot nyeltem. A karom és a lábam mintha elzsibbadt volna – idegen végtagok kapcsolódtak az ernyedt testemhez. A szívem olyan hangosan vert, hogy elnyomott minden más hangot. Hogy lehet, hogy meghalt? Ez olyan… önző dolognak tűnt. Mintha az utolsó lélegzetvétele egy tökéletesen kivitelezett végső csapás lett volna – rám. Bár igaz, hogy már régen lemondtam arról, hogy újra egymásra találunk, azt hiszem, egy kis részem mégis hitt abban, hogy ez megtörténhet. Valamikor. Ahogy a könyvekben is, amikor a múlt fájdalma csodával határos módon elmúlik az utolsó oldalakon – a hibákat felitatja egy zsebkendő, a meghasadt szívet összeférceli egy tű és egy cérna. Az én esetemben is így kellett volna lennie. De nem, nálam tragikusan végződött: Nick levele, és most ez. Egyszer olvastam egy nőről, akibe egy év alatt háromszor csapott bele a villám. Mintha direkt vadászott volna rá.

Nem, nem, nem, nem. Visszapislogtam a könnyeimet. Álmodom? Ez az egész egy rémálom?

Ahogy Whitaker folytatta, egyre jobban elfogott a hitetlenkedés. Hallgattam, de a szavai zavarosnak és idegennek tűntek.

– Az édesanyja önt jelölte meg a vagyona egyedüli örökösének. Ez magában foglalja a Primrose Hillben lévő ingatlanát is – amely egy igen jó környék Londonban, mindig megőrzi az értékét. Az épület régi, de elég kényelmes. Két lakás található benne, az első és a második emeleten. A könyvesbolt a földszinten van.

Megráztam a fejemet, ahogy a szavai végre leülepedtek az agyamban.

– A … könyvesbolt?

2. FEJEZET

Eloise

LONDON, ANGLIA 1968. január 11.

– Tökéletesen nézel ki, El – nyugtatott meg a legjobb barátnőm, Millie. – A kérdés csak az, hogy ő elég jó lesz-e neked? – Átkarolta a derekamat, és a vállamra döntötte a fejét, miközben a közös lakásunk előszobai tükrében bámultuk magunkat.

– Talán a kék ruhát kellene felvennem. A piros talán… túl sok? Légy őszinte, a barátnőmként kutya kötelességed megmondani, ha úgy nézek ki, mint egy ribanc!

Oldalra fordultam, és azonnal hálát adtam az égnek, hogy ma kihagytam a teázást. Egy pogácsa lekvárral, és most biztosan szétrepedt volna rajtam a cipzár. Így is alig tudtam levegőt venni, de nem érdekelt.

Rámosolyogtam a tükörképünkre – mindkét változatunk ott volt: a kislányok, akik kilencévesen ismerték meg egymást, és a fiatal nők, akik megpróbáltak boldogulni a felnőtt világ zátonyai között. Kezdettől fogva valószínűtlen párost alkottunk – én, a szőke hajú, sápadt kis kobold, és Millie, a legmagasabb lány az általános iskolában, aki fölém magasodott a barna copfjaival, és a mindig egyenesre nyírt, vastag frufrujával.

Millie-t kevéssé érdekelték a fiúk vagy később a férfiak, én azonban pont az ellenkezője voltam. A kamaszkori fellángolásokból és fiatal felnőttkori románcokból álló gyűjteményem éppoly hatalmas volt, mint amilyen érdektelen. Ám a mesebeli szerelem álma továbbra is szilárdan gyökerezett a szívemben. A kedvenc regényhősnőimhez hasonlóan én is az igaz szerelemre vágytam, még akkor is, ha Millie szerint ez az egész csak szamárság volt.

Ám Roger Williamst – a tiszteletre méltó Roger Williamst – aligha lehetett szamárságnak nevezni. Miután véget ért a műszakom, kikísért, majd megkért, hogy menjek el vele vacsorázni a Királyi Autóklubba. Majdnem elájultam ott, a Brompton sarkán.

Igaz, hogy olyan előkelő körökben mozgott, amelyekbe én nem voltam bejáratos, de 1968-at írtunk, nem 1928-at. Egy East End-i lány, ha kedve tartotta, bárkivel elmehetett vacsorázni, beleértve egy olyan férfit is, aki London legmagasabb köreihez tartozik.

Millie óvatosan levágta a címkét a ruhám oldaláról. Ez egy pazarló vétel volt, amely túlságosan is nagy rést ütött a múlt heti fizetésemen, ám a London egyik legdivatosabb és legkapósabb agglegényével való randevúhoz elengedhetetlen volt. Roger apja, Sir Richard Williams kitüntetett katonai parancsnok volt, Churchill egyik legfőbb háborús bizalmasa, az édesanyja pedig gyakori vendége a Buckingham-palotának.

– Hogy is ismerkedtél meg vele? – Millie ezt úgy kérdezte, mintha az, amit eddig elmeséltem, valahogy nem lenne elegendő; repedéseket keresett a történetemben.

– Már elmondtam: a Harrodsban. Emlékszel, születésnapi ajándékot vásárolt az édesanyjának.

– Vagy a barátnőjének – tette hozzá vigyorogva.

Felsóhajtottam.

– Kérlek, Mill! Nem lehetne, hogy örülj nekem?

Millie megvonta a vállát.

– Oké, szóval, mit vásárolt neki?

– Egy sálat – feleltem mosolyogva. – Egy Hermèst.

Millie nem volt lenyűgözve.

– Kiszolgáltad, ő pedig… randira hívott? Drágám, nem kétlem, hogy Roger Williams rózsaszín kisujjában több báj van, mint a legtöbb férfiban mindenestül, de ne feledkezzünk meg arról a tényről sem, hogy ő az egyik leghírhedtebb londoni nőcsábász.

– Ne legyél már ilyen prűd! – háborogtam.

– Én csak… nem akarom, hogy bajod essen, ez minden.

– Nem fog, Mill – ígértem. – Ma este találkozom vele, és igenis csodálatosan érzem majd magam.

Millie nem volt meggyőzve.

– És mit gondol majd… Frank?

Bosszúsan forgattam a szemem.

– Frank? Te komolyan Frank miatt aggódsz?

– Hát, szerelmes beléd, nem igaz?

– Nem szerelmes – ellenkeztem. – Különben is, az, hogy néhányszor elvitt vacsorázni, még nem jelenti azt, hogy hozzá tartozom.

Egy pillanatig még bámultam magam a tükörben, és bár gyorsan elhessegettem Millie aggályait, mégis volt súlyuk. Frank, egy amerikai üzletember, akivel a múlt hónapban találkoztam egy Primrose Hill-i bisztróban, nagyon különbözött a szokásos udvarlóimtól – jól kereső férfi volt, kissé kócos hajjal. Miután belém ütközött a pultnál, és kiöntötte a teámat, ragaszkodott hozzá, hogy meghívjon ebédre, és én valamiért elfogadtam. Nem emlékszem, hogy valaha is nevettem-e annyit, mint aznap. Az öltönye szabása hagyott maga után némi kívánnivalót, amit azonnal észrevettem, de volt benne valami őszinte. Amikor meghívott vacsorázni a következő hétvégén, majd az azt követőn is, igent mondtam. Élveztem a társaságát, még ha a szívem nem is vert gyorsabban a jelenlétében.

Millie azonnal megkedvelte.

– Végre egy rendes úriemberrel jársz – súgta, amikor a második vacsorarandink előtt beültem Frank kocsijába. Ebben talán igaza volt, de ami a romantikát illeti, még nem döntöttem. Frank Baker továbbra is jolly joker maradt.

Hangos puffanás hallatszott a fenti lakásból. Kiabálás, majd gyereksírás. Millie-vel sokatmondó pillantássál néztünk össze. London e lepukkant negyedében az anyák túlhajszoltak voltak és kimerültek, az apák pedig gyakran nyúltak a pohárhoz.

Millie-nek megvoltak a maga történetei, ahogy nekem is az enyéim.

Apám szörnyeteggé változott, amikor ivott. Egy este – még nem voltam több tízévesnél – olyan erősen pofon ütötte anyámat, hogy kiserkedt a vére. Aznap éjjel úgy ült az ágyam szélén, hogy egy kendőt szorított az arcára, miközben elmondta az esti imát és jóéjt-puszit adott. „Mennyei Atyám, add meg az én drága Eloise-omnak a legszebb álmokat, és azt, hogy felnőve egy herceghez menjen feleségül, és boldogan éljen, amíg meg nem hal.”

– Ha te eldöntöttél valamit, El, nincs, ami megállítson – állapította meg Millie, és lecsippentett egy szöszt a ruhámról. – De ígérd meg, hogy ma este óvatos leszel, és nem dobod Franket! Ő…

– Szeret engem, ugye? – mondtam szarkasztikusan. És akkor mi van? Nem tartoztam neki – vagy egyetlen férfinak sem – viszonzásul a szerelmemmel. Ehhez erősen ragaszkodtam, amíg biztosan nem tudtam, hogy én is hasonlóképpen érzek-e. És persze, hogy tudni fogom! Mint az összes kedvenc regényemben, ott lesz egy érzés, egy ösztön. Azonnal felismerem majd. Addig meg mi baj lehet egy kis szórakozással? Nagyra értékeltem Millie aggodalmát, de mit tudhatott ő a szerelemről?

Vettem egy utolsó mély lélegzetet, aztán megvontam a vállam.

– Drága barátnőm – mondtam, és felcsillant a szemem, amikor meghallottam a dudaszót az alattunk lévő utcáról. – Ne aggódj miattam! – Megpusziltam Millie-t, figyelmen kívül hagyva a szemében tükröződő kételyt. – Szeretlek. Minden rendben lesz.

A szívem szaporábban kezdett verni, amikor az ablakon kinézve megpillantottam Roger autóját, egy fényes fekete Rolls-Royce-t. Múlt héten, amikor a címem felől érdeklődött, hogy értem jöjjön, kitaláltam egy történetet a „jótékonysági munkáról”, amelyet az East Enden végeztem. „Te egy szent vagy – jegyezte meg fanyarul. – Én meghalnék azon a környéken.” Sokatmondóan mosolyogtam, nem törődve a szívemet cibáló bűntudattal. Azt mondtam magamnak, hogy ez csupán egy kegyes hazugság – a kényszer szülte történet, hogy hozzájussak egy jobb élethez, ahhoz, amelyről mindig is álmodtam. És akárcsak egy regény hőse, én is szerepet játszottam.

Miközben Millie összefont karral az ajtóban állt, kihajoltam az ablakon, és intettem a puccos autó mellett álló sofőrnek.

– Rögtön lent vagyok! – kiáltottam, és a szavak olyan simán csusszantak ki a számon, mintha már ezerszer kimondtam volna őket.

A sofőr, egy ősz hajú, komoly tekintetű férfi kíváncsi pillantást vetett rám, majd besegített a kocsiba, amely… üres volt.

Zavartan megráztam a fejem.

– Hol van…

– Mr. Williamsnek… dolga akadt – válaszolta a sofőr szűkszavúan. – Azt az utasítást adta, hogy vigyem önt a klubba. Ott találkoznak.

Bólintottam. Elvégre Roger elfoglalt, fontos ember volt. Ha része akartam lenni a világának, ezt meg kellett értenem. És, ó, a klub! Imádtam, ahogy ez hangzott, mintha máris tag lennék. Még jobban tetszett, hogy ez a magánautó elrepít a nyomorúságos lakóhelyemről – egy jobb környékre.

Kibámultam az ablakon, és Kelet-London egészen másképp festett egy sofőr vezette autó plüss hátsó üléséről. A Lainey pékség napellenzője, ahol néha megálltam teázni, kopottasnak és szakadtnak tűnt. Egy hajléktalan férfi egy üveg pia fölé görnyedt, és két suhanc ádáz bunyót vívott.

A hídon túl gyémántként sziporkáztak London fényei az éjszakában. Még egyszer utoljára hátranéztem, és leírhatatlan sajgást éreztem, miközben figyeltem, ahogy az otthonom eltűnik a távolban. Egész életemben arról álmodtam, hogy magam mögött hagyhatom, és most pontosan ez történt.

A Királyi Autóklubnál egy ajtónálló segített ki a kocsiból.

– Jó estét, kisasszony! – mondta, miközben egy esernyőt egyensúlyozott a fejem fölött, mintha szent küldetése lenne, hogy egyetlen esőcsepp se hulljon a ruhámra. Az volt az érzésem, hogy még a kabátját is leterítené a járdára, nehogy egy hölgy a kecses lábával belelépjen egy pocsolyába. – Nálunk vacsorázik? – tudakolta vidáman, azonnal felfedve East End-i akcentusát – azt, amelynek leplezésén én olyan keményen dolgoztam.

Mielőtt válaszolhattam volna, a sofőr intett neki a kocsiból, én pedig akaratlanul is elgondolkodtam azon, hogy vajon hányszor zajlott már le közöttük ugyanez a párbeszéd Roger aktuális partneréről.

– Mr. Williamsszel van találkozója.

A portás mosolya egy pillanatra elhalványult, és bölcsen bólintott.

– Igen… természetesen, uram.

Odabent egy alkalmazott elvette a kabátomat, miközben én megigézve bámultam a több száz kristályból összefűzött, gyönyörű csillárt. Csodálkoztam, hogy egy ilyen hatalmas darab hogy nem zuhan le a mennyezetről, de aztán gyorsan másfelé néztem, attól tartva, hogy úgy festek, mint egy tágra nyílt szemű tini, akit teljesen lenyűgöz a pompa.

– Erre, kisasszony – szólt egy fehér szmokingos férfi, és felvezetett a lépcsőn egy aranyozott berendezési tárgyakkal, díszes bútorokkal és pazar mennyezeti freskókkal ékes ebédlőbe. A vendégek gyönyörűen voltak felöltözve – a férfiak szmokingot viseltek, a nők hosszú, fehér kesztyűt, és szőrmét a vállukon. Én otthon hagytam az egyetlen, foltos kesztyűmet, és most, magamon érezve az egész terem tekintetét, azt kívántam, bárcsak lenne egy szőrmekeppem, hogy elrejtsem a csupasz kezemet. Azon tűnődtem, vajon tudják-e, hogy először vagyok itt. Megérzik a szagomból?

– Az asztala – mondta a kísérőm, és kihúzta a székemet. Nem akármilyen asztal volt, hanem egyértelműen a legjobb, egy emelvényen állt, ahonnan az egész ebédlőt látni lehetett. És ott ültem én, egyedül.

– Hozhatok önnek valamit, mielőtt Mr. Williams megérkezik? – kérdezte. – Teát, pezsgőt?

– Igen – feleltem, miközben egy elegáns nőt figyeltem a távolban, kezében egy pohár pezsgővel. – Pezsgőt kérek.

Soha nem ittam, de most rettentően nagy szükségem volt valamire – bármire –, ami csillapítja az idegességemet. És néhány pillanattal később, mintha varázslat történt volna, egy fehér kesztyűs pincér elém tett egy pohár habzó elixírt, majd ahogy jött, újra eltűnt a semmibe.

Fájdalmasan tudatában lévén a többi vendég rám szegeződő tekintetének, a vasalt, aranyhímzéses szalvétámmal babráltam, és idegesen tanulmányozva a fényesre polírozott evőeszközöket azon törtem a fejem, hogy melyik villa melyik fogáshoz való. Hogy is van: balról jobbra vagy jobbról balra? A szívem gyorsabban kezdett verni, amikor egy közeli asztalnál nevetés harsant. Az egyik nő – aki az enyémnél sokkal szebb ruhát és természetesen kesztyűt viselt – együttérző mosolyt villantott felém. Vajon megsajnált? Mindnyájan sajnálnak?

Amikor megittam a pezsgőmet – három nagy kortyra –, a pincér töltött még egy pohárral, majd még eggyel. A távoli falon lévő hatalmas aranyórára pillantottam, amely húsz percet mutatott, aztán negyvenötöt. A szívem minden egyes perccel egyre jobban összeszorult. Hol van Roger? Kezdtem elveszíteni az időérzékemet, és már azt sem számoltam, hányadik pohár pezsgőnél járok.

Amikor rázendített a jazz-zenekar, könnyűnek és légiesnek éreztem magam. Gondolatban történeteket agyaltam ki arról, hogy mi tarthatja fel Rogert. Az anyja beteg, és elment meglátogatni. Elhúzódott egy fontos üzleti megbeszélése. Megállt, hogy segítsen valakinek, akinek lerobbant az autója. Évek múlva egy nap – mondtam magamnak – majd derűsen meséljük az első randevúnk szerencsétlen történetét a családnak és a barátoknak, jókat nevetve Roger késői belépőjén, és azon, hogy a következő hónapot azzal töltötte, hogy kiengeszteljen.

De míg ez az antré az én kitalált változatomban aranyos volt és megbocsátható, a valóságban, amikor néhány pillanattal később bekövetkezett, korántsem volt az. Az ebédlő megtelt suttogással, amikor megérkezett Roger – a két karján egy-egy nővel.

– Elnézést – fordult egy közeli pincérhez, átnézve rajtam. Olyan közel állt, hogy éreztem a leheletén az alkohol szagát. – Hogyhogy foglalt az asztalom?

Idegesen megköszörültem a torkomat. Az egész teljességgel felfoghatatlan volt. Hát nem hívott randira ma este?

– Roger, Eloise vagyok – szóltam szelíden, remélve, hogy ez az egész csak egy egyszerű tévedés, amelyet könnyen meg tud magyarázni. – Nem emlékszel?

– Ez kicsoda? – tudakolta a bal karjába csimpaszkodó nő, miközben rosszalló pillantással nézett végig rajtam.

– A vidéki unokahúgod? – kuncogott a másik.

Égett az arcom.

– Eloise Wilkins vagyok – közöltem. – Rogernek velem van randevúja. – A zavarom hamar dühbe váltott át. – Roger – folytattam, kihúzva magam a széken. – Biztosan emlékszel, hogy elküldted értem a kocsidat.

A nők durcásan néztek rá, miközben Roger szakszerűen kiszabadította magát az övébe gabalyodó karokból.

– Hát persze – felelte. – Eloise. Meg kell bocsátanod nekem. Összefutottam néhány… régi barátommal.

Felálltam és a táskámért nyúltam, miközben a szalvétám a padlóra esett. Millie-nek igaza volt, bárcsak hallgattam volna rá!

– Nem tartalak fel – mondtam. – Nyilvánvalóan sok mindent be kell pótolnotok.

Mindenki minket nézett. És miért ne néztek volna? Egy cirkusz három női szereplővel jobb volt, mint bármi a tévében – és mindez ott játszódott élőben, a szemük előtt. Ez volt Roger Williams a legjobb formájában. Valóságos kincs a pletykalapok számára. Ráadásul még egy szegény kelet-londoni lány is szerepelt az előadásban! (Nevetés.)

Ekkor belém hasított a hirtelen és erős késztetés, hogy elrohanjak. Ide-oda cikázott a tekintetem, amíg meg nem találtam a legközelebbi kijáratot. Nem bírtam elviselni a gondolatot, hogy a szégyentől égő arccal végig kelljen mennem a hatalmas ebédlőn a főbejáratig, ezért a közeli francia ajtót választottam, amely nyilván a teraszra nyílt. Ha szerencsém van, találok ott egy lefelé vezető lépcsőt.

Elindultam arrafelé, ám ekkor a bal cipőm sarka beleakadt a szőnyegbe, és előrebuktam, neki egy pincérnek, aki egy tálcát egyensúlyozott, rajta fényes ezüstkupolákkal lefedett ételekkel. A marhasültek és a hozzájuk tartozó köretek mind a levegőbe repültek.

Brokkolivirággal a hajamban, berni mártástól maszatos ruhaujjal kirontottam a dupla ajtón a teraszra. Ahol óriási csalódásomra nem volt sem lépcső, sem másik kijárat. Egyszóval csapdába estem.

A hideg levegő beborította a bőröm; borzongva magam köré fontam a karjaimat, miközben a korlátnak támaszkodva az éjszakai égboltot bámultam. Bolond voltam, hogy azt hittem, beilleszkedhetek ebbe a világba.

Lekuporodtam a földre, és a térdemre húztam a ruhámat, hogy melegítsen – nem volt épp hölgyhöz méltó póz, de nem érdekelt. Néhány perccel később azonban, amikor az erkélyajtó nyikorogva kinyílt, felpattantam. Társaságot kaptam. Az illető cilindert viselt, az arcát szivarfüst homályosította el.

– Mi a csodát keres idekint, kedvesem? Hideg van, tán még havazni is fog! – kiáltott fel. A füst szétoszlott, és megláttam a magas termetét és az előkelő arcát. Idősebb volt nálam, talán tíz évvel vagy még többel is. – Hol a kabátja? Meg fog fagyni.

Bólintottam, miközben megpróbáltam összeszedni magam.

– Én… csak egy kis friss levegőre volt szükségem.

A férfi kíváncsian nézett rám, szája lassú mosolyra húzódott.

– Vagy lehet, hogy bujkál valaki elől?

Sóhajtottam, és a ruhaujjamon éktelenkedő mártásfoltra pillantottam.

– Nyilvánvalóan látta, hogy… mi történt odabent. – Elfordultam a tekintete elől. – Kérem, uram, csak hagyjon békén! – Ennyi szenvedés már bőven elég volt egy estére.

– Fogalmam sincs, miről beszél, de ha nem jön be hamarosan, halálra fagy. – Megborzongtam, mire ő hirtelen levette a kabátját, és a vállamra terítette a remekül szabott ruhadarabot, amely még mindig őrizte a teste melegét.

– Köszönöm – bólintottam, és felhajtottam a gallért, hogy védje a nyakamat, miközben körbevett a fenyő és valami más ismerős, de megfoghatatlan dolog illata.

– Szóval, tényleg nem látta azt a… katasztrófát odabent?

A férfi arckifejezésében volt valami lefegyverző, ahogy megrázta a fejét, ezért belefogtam, hogy elmeséljem neki a szerencsétlen események sorozatát, amelyek az erkélyre vezettek. Sóhajtva mutattam a ruhaujjamra.

– És csak hogy tudja, ez itt berni mártás.

Az idegen felnevetett, de nem gúnyosan.

– Nos, elég jól áll magának.

– Manapság ez a divat – feleltem a barátságos tekintetétől felbátorodva.

Kíváncsian oldalra billentette a fejét, mintha próbálna elhelyezni az emlékeiben.

– Nem hiszem, hogy láttam már itt magát. Biztosíthatom, hogy ha láttam volna, nem felejtettem volna el. – A hangja mély volt, és lefegyverző magabiztossággal beszélt. – Várjon csak! – folytatta, mintha hirtelen eszébe jutott volna valami – Itt volt a múlt hétvégén azon a nevetséges estélyen, amit az öreg vikomt rendezett?

– Igen – vágtam rá. A hazugság olyan gyorsan csuszszant ki a számon, hogy megdöbbentett a saját szemtelenségem.

– És az a beszéd, amit mondott! – szörnyülködött az idegen. – Nem is lehetett volna hosszabb.

– Vagy unalmasabb – tettem hozzá, egyre mélyebbre merülve a megtévesztésben.

Elmosolyodott.

– Miért nem találkoztunk még soha? Maga… más, mint a legtöbb itteni nő.

Elpirultam.

– Ezt bóknak szántam, Miss…

– Wilkins. Eloise Wilkins.

– Miss Eloise Wilkins. – A férfi szívott egy slukkot a szivarjából, amelyről eddig elfeledkezett, miközben az ablakon át benézett az ebédlőbe. – Ezek a nők… nos, hogy is fogalmazzam meg finoman? – Szünetet tartott, majd bólintott. – Eléggé… felejthetők; mind egyformák, egészen a kesztyűbe bújtatott kezükig.

Először azt hittem, hogy ezzel burkoltan az én kesztyű nélküli kezemre céloz, ám a gondolat elszállt, amikor a kezem után nyúlt, és szertartásosan megcsókolta a meztelen kézfejemet.

– Örülök, hogy megismertem. Hogy van?

– Nos, bevallom, volt már jobb estém is… – Elhúztam a kezem, és visszadugtam a kabátja melegébe.

– Mondja csak – folytatta mosolyogva –, a családja már régóta tagja a klubnak?

Tétován bólintottam.

– Apám… nagyon zárkózott ember volt. Távol tartotta magát és az üzleti érdekeltségeit a nyilvánosságtól. Miután meghalt, az egészet egy… vagyonkezelői alapba tette anyámnak és nekem.

– Okos fickó lehetett – bólogatott a férfi –, és csodálatra méltó ember.

Ha tudná, hogy ez mennyire távol áll az igazságtól!

– Nézzen csak ránk, ahogy itt állunk a hidegben London legunalmasabb klubjában, ahol lám, egy élet kellett ahhoz, hogy találkozzunk!

– És magát mi szél hozta ide ma este? – kérdeztem, próbálva elterelni a figyelmet a múltamról.

Rám vigyorgott, és megdörzsölte a szép vonalú állát.

– Látom, most magán a sor, hogy felbecsüljön engem.

– Lehetséges – mondtam, tovább játszva a szerepemet.

Megvonta a vállát.

– A válasz egyszerű. Apám az autóiparban szerzett nevet magának, és a tagság úgyszólván szükséges volt. – Sóhajtott egyet. – És hogy miért vagyok itt? A válasz egyszerű: jó fiú vagyok.

– Ezt hogy érti?

– Nos, Miss Wilkins, tudja, ha az ember a legidősebb fiú és betöltötte a harmincnégyet, mint én, és házasság még sehol a láthatáron, a családja megszállottan elkezd feleséget keresni neki. – Beleszívott a szivarjába. – A mai este a nővérem legújabb és legrosszabb próbálkozása.

Elmosolyodtam.

– Szóval ha jól értem, még nem áll küszöbön a lánykérés?

Közelebb lépett az ablakhoz, és intett, hogy kövessem.

– Látja azt a nőt a terem közepén álló asztalnál? Rózsaszín ruha, tollas kalap?

Szemügyre vettem a stílusos, magas arccsontú és ragyogó bőrű nőt.

– Gyönyörű – ismertem el, és visszafordultam hozzá. – Mi hát a probléma?

Újra bepillantott az ablakon.

– Inkább maradok örökké egyedül, mint hogy unalmas társam legyen.

Figyeltem, ahogy a sajnálkozás vagy talán a nosztalgia árnya végigfut az arcán.

– Minden érdektelensége ellenére ez tényleg egy csodás régi hely, nem igaz? – Közelebb hajolt. – A múlt hónapban Margit hercegnő ült annál az asztalnál – mutatta. – Talán látta is.

Bólintottam, és hálás voltam, amiért nem firtatta a részleteket.

– Nyolcéves voltam, amikor vidékről Londonba költöztünk – folytatta. – A családunkat meghívták egy üdvözlő ebédre. Anyám ragaszkodott ahhoz, hogy öltönyt vegyek fel, mire rettenetes dührohamot produkáltam. Ami a ma estét illeti, a nővérem megtudta, hogy itt találkozom egy csapat amerikai üzletemberrel, és rávett, hogy maradjak vacsorára. – Elmosolyodott, nekem pedig azonnal Frank jutott az eszembe. – Az amerikai férfiak mind úgy beszélnek, mint a…

– Cowboyok – mondtuk egyszerre, aztán felnevettünk.

A tekintetünk egy hosszú pillanatra összekapcsolódott, én pedig megpróbáltam leplezni egy újabb borzongást, miközben elnyomta a parázsló szivarjának maradványát az erkély párkányán.

– Kér egy cigarettát? – húzott elő egy csomagot az ingzsebéből.

Nem dohányoztam, de valamiért mégis bólintottam, és egy pillanattal később már mindketten pöfékeltünk, és néztük, ahogy a hideg levegőben összekapcsolódnak a füstgomolyok.

– És mi van a partnerével? – kérdeztem, némi sajnálatot érezve a bent ülő nő iránt.

– Semmi gond – vonta meg a vállát. – Egész este egy másik úriemberrel szemezett a bárban.

– És most hogyan tovább? – pillantottam fel rá. – Úgy tűnik, ennek az erkélynek nincs kijárata. Azt hiszem…

– Itt ragadtunk – mondtuk mindketten egyszerre. Gyorsan elkaptam a tekintetemet az övéről.

– Attól tartok, igen. – Újra az ajkai közé szorította a cigarettáját. – A január durva tud lenni.

Bólintottam.

– Anyámon telente eluralkodott a búskomorság, de mindennap a tavasz jeleit figyelte, azt, hogy az első zöld hajtások mikor bújnak ki a földből. „Kitartás, hamarosan kinyílnak a nárciszok”, mondogatta mindig. – Elmosolyodtam. – Imádtam ezt hallani. Még mindig szeretem. – Fogalmam sem volt, miért mondom ezt el neki, de olyan természetesnek éreztem, mintha egy régi barátommal beszélgetnék.

– Ez gyönyörű – mondta a férfi.

– Igen, anyámban minden gyönyörű volt. – Ismét találkozott a tekintetünk. – Néhány éve vesztettem el.

– Sajnálom. – Finoman megérintette a vállamat. A keze melege végigterjedt a karomon.

– Most már békére lelt. – Elhallgattam, tekintetem az alattam elterülő hólepte kertet pásztázta, a nárciszok bárminemű jele után kutatva – hiába. – A január nem csak az év leghidegebb hónapja. Olyan érzéssel tölti el az embert, mintha az egész világ hullámvölgybe került volna, mert a karácsonyra…

– Még egy évig várni kell – mondtuk egyszerre.

Elgondolkodó mosollyal fürkészte a tekintetemet.

– Tudja, ha továbbra is befejezzük egymás mondatait, lehet, hogy… – Elhallgatott, és felnézett az éjszakai égboltra. – Nézze a csillagokat odafent, ahogy azért küzdenek, hogy látni lehessen őket a város fényei mellett! Olyan, mintha két ellentétes erő harca lenne: az örökkévalóság a modernitással szemben.

Kíváncsi mosollyal néztem rá.

– És az örökkévalóság a győztes?

– Az örökkévalóság mindig győz – bólintott. – És ez a legnagyobb vigasz, nem?

Nem voltam teljesen biztos benne, hogy mit akar ezzel mondani, ám ettől függetlenül tetszett.

A városra mutatott, én pedig megbűvölve hallgattam.

– Ezt az egészet az ember építette meg, ő találta fel, hozta létre. De bármennyire figyelemre méltó is mindez, a csillagok voltak itt először. – Mélyen beszívta a levegőt. – Ők bölcsebbek.

Elképedve bámultam rá, mintha olyan gondolatoknak adott volna hangot, amelyek mindig is ott motoszkáltak bennem, bár soha nem fogalmaztam meg.

– A természet, Isten, nevezzük bárhogyan is – nagyobb nálunk. Nagyobb és hatalmasabb, mint bármi, amit tehetünk vagy megálmodhatunk.

Bólintottam.

– Szóval azt mondja, hogy ami lesz, az lesz, és nem azért, mert mi akartuk, hanem mert egy terv része volt?

– Igen, vagy egy nagyon jó regényé.

Éreztem a tekintetét az arcomon, de továbbra is az éjszakai égboltot figyeltem.

– Akkor úgy gondolja, hogy ennek az egésznek meg kellett történnie? Mindennek odabent, és annak, hogy mi ketten ma este így találkozunk?

Bólintott.

– Igen.

– És mi lesz ezután?

– Nos – válaszolta a szemembe nézve –, ki tudja. Talán a végén én leszek a legjobb barátja, vagy akár… az élete szerelme.

– Hát, nincs híján az önbizalomnak – jegyeztem meg incselkedve, ugyanakkor észrevettem a szívemben bekövetkező tagadhatatlan változást.

– Ki tudja – folytatta. – Lehet, hogy soha többé nem látjuk egymást, és ez csupán egy kellemes emlék marad.

– Berni mártás a ruhaujjamon, meg minden – tettem hozzá nevetve.

Rám vigyorgott.

– Szeretem az olyan nőket, akik tudnak nevetni önmagukon. Ritka tulajdonság.

– Valóban?

Bólintott.

– Mi, angolok túlságosan komolyak vagyunk. Ezért döntöttem úgy, hogy csináltatok egy tetoválást. De ha valaha is találkozik anyámmal, nem tud semmiről!

– Egy tetoválást?

Kigombolta az inge felső két gombját, és szabaddá tette erős vállát és azon valamit, ami olyan volt, mint egy… hegedű.

Megdöbbenve csóváltam a fejem.

– Hegedül?

– Soha nem vettem még a kezembe vonót, de arra vágytam, hogy mindig zene szóljon a fülemben. – Elmosolyodott. – Megérti?

Bólintottam. Én leszek a zene a fülében. Bár nem hallhatta a gondolataimat, a hideg dacára lángolt az arcom. Amikor feltámadt a szél, kicsit szorosabbra húztam magamon a kabátját.

Észrevette a feszélyezettségemet, és témát váltott.

– Szóval pontosan meddig tervez itt bujkálni? Egy hétig? Egy hónapig?

Elvigyorodtam.

– Ameddig csak kell.

– Ha arra vár, hogy kiürüljön a terem, csalódni fog. Nyilván tisztában van azzal, hogy számos vendégnek van itt lakosztálya, és sokáig fennmaradnak, isznak és kártyáznak. – Látva a csalódottságomat, szemügyre vette az erkély alatt elterülő kertet. – Szerencsére van egy tervem. Nem is tudom, miért nem jutott eszembe hamarabb.

Elkerekedett a szemem, amikor a korlát bal oldalához vezetett.

– Látja ezt? Egy létra. A héten lecserélik az épület tetejét. Csak le kell másznia, aztán ki tud osonni hátul. Voilá!

– Voilá, csakhogy én rettegek a létráktól. Mi van, ha megcsúszom?

– Kedvesem, mi a rosszabb? Ez a létra vagy a farkasok odabent?

Mérlegeltem a lehetőségeimet, majd határozottan bólintottam.

– A létrát választom.

– Jó – nyugtázta mosolyogva. – Én megyek előre, és majd lentről segítek.

Néztem, ahogy a kisportolt testét átemeli a korláton, és lemászik; izmai megfeszültek a frissen vasalt inge alatt.

– Most pedig ön jön – szólt odalentről.

Hevesen vert a szívem, ahogy követtem a példáját, és átmásztam a korláton, ahogy ő is tette, ám az eredmény közel sem volt annyira összehangolt. Kissé remegett a bokám, amikor ráléptem az első létrafokra, de sikerült megvetnem a lábam.

– Remekül csinálja – biztatott kedvesen. – Csak lassan és nyugodtan.

Hirtelen ráeszméltem a pillanat abszurditására – dicső menekülés egy katasztrofális randi elől –, és elfogott a nevetés, mire elvesztettem az egyensúlyomat, és megcsúsztam.

– Elkapom – kiáltotta, miközben lefelé bukdácsoltam, majd a karjaiban landoltam.

Kifulladva és zavartan néztem fel a kedves arcára és a meleg, bölcs barna szemébe.

– Én… mondtam, hogy nem vagyok jóban a létrákkal.

Felpillantott az erkélyre.

– De nézze, lehet, hogy épp most tanult meg repülni.

Elvigyorodtam, ahogy letett a földre.

– Sikeres menekülés.

– Igen. – Kisimítottam a ruhámat. – Köszönöm… – Kis szünetet tartottam. – Azt hiszem, még nem tudom a nevét.

Kezet nyújtott.

– Edward. Edward Sinclair.

– Nos – mondtam, miközben kibújtam a kabátjából –, örülök, hogy megismerhettem, Mr. Sinclair. Nekem… most már mennem kell.

Megrázta a fejét, és visszahúzta a kabátot a vállamra.

– Éppen egy beszélgetés közepén vagyunk. Egy olyan beszélgetésén, amely, remélem, folytatódni fog. Ha most elmegy, hogy találom meg újra?

Alig hittem a fülemnek.

– Találkozzunk itt, holnap este – javasolta. – Hét órakor. Ismerek egy csendes helyet, ahol isteniek az italok, és nem ólálkodnak visszataszító egyének.

– Rendben – bólintottam mosolyogva.

Együtt sétáltunk az egyik hátsó ajtóhoz, majd a félhomályos lépcsőn egy folyosóra, amely az előcsarnok közelében végződött.

– Nos – szólt –, azt hiszem, nekem mennem kell.

Elmosolyodtam.

– Hazatalálok.

– Akkor holnap – mondta, és mélyen meghajolt.

Néztem, ahogy elindul, majd eltűnik jobbra, feltehetőleg az ebédlő felé, hogy befejezze a kínos randevúját – ahogy egy úriemberhez illik. Akaratlanul is azt kívántam, bárcsak én lennék az a nő, akihez visszatér.

– Szüksége lesz autóra, asszonyom? – kérdezte a lépcső alján az ajtónálló, megbillentve a sapkáját.

Kinéztem az ablakon, fel a tiszta éjszakai égboltra. Nem akartam hazamenni, még nem. Egy kicsit szerettem volna elidőzni Londonnak ezen a mesébe illő részén.

– Nem, köszönöm – feleltem, és a járdára siklott a tekintetem, amikor hirtelen valaki hátulról belém ütközött.

– Kérem, bocsásson meg! – szabadkozott egy férfi ismerős amerikai akcentussal.

Elmosolyodtam magamban. Egy cowboy.

Nagy kezét a karomra tette, napbarnított arcán aggodalom tükröződött, ami hirtelen a felismerésnek adta át a helyét.

– Eloise?

– Frank?

– Mit keresel itt?

– Én… egy… barátommal találkoztam – dadogtam, gondosan megválogatva a szavaimat, miközben megdörzsöltem az oldalamat, ahol nyurga teste az enyémbe csapódott. Magamra kényszerítettem egy mosolyt. – És te mit keresel itt?

– Találkozóm volt néhány befektetővel, tudod, akikről a múltkor meséltem neked. – Az arcomat fürkészte az emlékezés jeleit kutatva, bár a beszélgetésünk emlékét homály borította.

– Ó, persze! – vágtam rá gyorsan. – Hogy ment?

– Remekül. Azt hiszem, megkötöttük az üzletet. Ez egy óriási szerződés.

Bár már többször elmagyarázta nekem a munkáját, még mindig nagyon keveset értettem belőle, csak annyit, hogy egy nagy Los Angeles-i üzem alkalmazásában áll. A rosszul szabott öltönye elvonta a figyelmemet az igazságról: Frank gazdag volt, nagyon gazdag. Talán még milliomos is.

– Ez… csodálatos – jelentettem ki, zavartan pillantva vissza a klub bejárata felé. Edward arca még mindig ott lebegett előttem.

– Kinek a kabátja ez? – Frank kisfiús mosolya elhalványult egy pillanatra, és egy csipetnyi féltékenységet, sőt bizalmatlanságot fedeztem fel a tekintetében.

– Én… a metrón hagytam a kabátomat – füllentettem. – Egy kedves idősebb úr kölcsönadta az övét.

Frank mosolya egy pillanat alatt visszatért, miközben kibújt a saját gyűrött öltönykabátjából.

– Kérlek, vedd fel az enyémet! Ragaszkodom hozzá.

Megráztam a fejem.

– Nem, nem, jó így. Hideg van. Tartsd magadon a kabátodat. Ezt majd… visszaviszem a klubba… holnap munkába menet.

Bólintott, egyelőre belenyugodva a dologba, amikor egy sötét autó állt meg mellettünk.

– Ez az enyém – mondta Frank. – Eljönnél velem valahová?

– Köszönöm, de… nekem tényleg…

– Csak egy ital! – győzködött vigyorogva; az utcai lámpák fénye visszatükröződött a halványzöld szemében, és megmutatta visszahúzódó hajvonalát. Igaz, nem volt meg benne Roger Williams menősége vagy Edward Sinclair kifinomult modora, de úgy nézett rám – az igazi énemre –, mint egy istennőre, és ez… jólesett.

– Ismerek egy kis helyet nem messze innen. Jó koktélokat szolgálnak fel, és ha szerencsénk van – rápillantott az arany karórájára –, talán még a kabarét is elkaphatjuk. Mit szólsz hozzá?

Nemet akartam mondani. Nemet kellett volna mondanom, de Frank lelkes mosolya ragályos volt, és a szám sarka akaratom ellenére felfelé görbült.

– Akkor ez egy igen?

Zavartan hátrapillantottam a vállam fölött, mintha a Királyi Autóklub falai engem figyelnének.

– Oké – bólintottam végül. – De csak egy ital.

– Csak egy ital – biztosított, és besegített a kocsiba. A ruhámat összefogva arrébb csusszantam az ülésen, mielőtt beült volna mellém.

– Imádnád Kaliforniát – kezdte Frank, miközben a sofőr beindította a motort, és besorolt a forgalomba.

Lehetséges, gondoltam, miközben fél füllel hallgattam, ahogy szeretett államáról, a pálmafákról, az óceánról és a napsütésről fecseg. Csak a tévéből ismertem Amerikát, de az egész csodásan hangzott, olyan távoli, képeslapszerű módon.

Néhány perccel később kiszálltunk a kocsiból egy klub előtt, ahonnan szaxofonzene szűrődött ki. Bent találtunk egy asztalt, és Frank rendelt egy kör Martinit. A poharamban lévő olajbogyóval játszadoztam, miközben ő a sikeres üzletéről mesélt, és elmondta, hogy hamarosan visszatér Kaliforniába.

– Talán te is… velem jöhetnél – vetette fel idegesen. – Látogatóba.

– Ó, Frank! Ez nagyon… kedves tőled, de még csak most ismerkedtünk meg.

– Igen – ismerte el. – De nem tudom elképzelni, hogy nélküled hagyjam el Londont.

Rá kellett jönnöm, hogy Millie-nek aznap este több dologban is igaza volt.

– Te nagyon aranyos vagy – próbáltam hátrálni. – És tagadhatatlanul élvezem a társaságodat. De meg kell értened, hogy ez… egy kicsit túl korai nekem ahhoz, hogy ilyen nagy döntéseket hozzak.

– Természetesen – mondta gyorsan, és a kezem után nyúlt. – Nem akarlak siettetni, csak… még sosem találkoztam olyan nővel, mint te, és fáj arra gondolni, hogy egy óceán választ el bennünket egymástól.

Mivel nem találtam a szavakat, nagyot kortyoltam a Martinimből.

– De figyelj, van egy másik lehetőség is! – folytatta. – Maradhatok még néhány hónapig. A főnökömnek nem lenne ellenére. Itt biztosan van még mit csinálnom. Nem kell sietnünk, jobban megismerhetnénk egymást. Mit szólnál hozzá?

– Én, nos… – Nagyot nyeltem, nem tudtam, mit felelhetnék. – Frank, kérlek, ne változtasd meg a terveidet miattam!

– De nem akarod, hogy maradjak?

– Nos, persze, szeretném, hogy maradj. Vagyis nem mondom, hogy azt szeretném, hogy elmenj. – A szavaim összefüggéstelennek és kétértelműnek hangzottak. Ám Frank számára szirénhangok voltak.

– Akkor el van intézve – jelentette ki magabiztosan. – Meghosszabbítom az itt-tartózkodásomat, és több időt töltünk majd együtt.

Nem voltam biztos benne, hogy mibe egyeztem bele, Frank azonban mindkettőnknek rendelt még egy Martinit, és már koccintottunk is a jövőnkre.

– Hadd vigyelek el holnap este vacsorázni! – mondta ragyogó arccal. – Ahová csak szeretnéd. Akár a Ritzbe is.

Akaratlanul is hízelgőnek éreztem az érdeklődését irántam. Úgy nézett rám, mintha valami örökösnő lennék, nem pedig egy eladó a Harrodsban, aki a zűrös East Enden nőtt fel. Ám a másnap estéről szó sem lehetett. Elígérkeztem Edwardnak.

Megráztam a fejem, ám ő nem tágított.

– Akkor mit szólnál a holnaputánhoz?

– Rendben – bólintottam, mivel képtelen voltam kifogást találni.

Mielőtt elindultunk, rendeltem két elviteles kávét, és amikor kiléptünk a klubból az utcára, Frank értetlenül nézett rám.

– Én nem iszom kávét.

– Tudom. Ez a…

– Hadd vigyelek haza! – vágott a szavamba, amikor a sofőrje megállt a járdaszegélynél.

Megráztam a fejem.

– Köszönöm, de nem szükséges. Majd hívok egy taxit.