© Guðrún Brjánsdóttir, 2023

Title of the original Icelandic edition: Óbragð

First published in Icelandic by JPV Published in the Hungarian language by arrangement with Reykjavík Literary Agency, Iceland, www.rla.is

Fordította

Papolczy Péter

Hungarian translation © Papolczy Péter, 2026

Minden jog fenntartva

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-633-0

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

A tagadás az ember egyetlen módja a túlélésre.

Hólmfríður Sveinsdóttir, régész

1.
Gyökércsakra

Reykjavík, 2021. május

PING. Összerezzenek, amikor a telefonom hangosan pittyen a konyhaasztalon. Elég nehéz nap van mögöttem, és nagyon össze kell szednem magam, ha fel akarok állni a kanapéról, hogy felvegyem a készüléket. A biológiai órám helyrebillentésének halvány reményében tegnap úgy állítottam be a vekkert, hogy az este folyamán tizenháromszor szóljon, de egyikre sem ébredtem fel, így aztán egész éjjel fent voltam, csak valamikor reggel sikerült megint elaludnom. Következésképpen ma is csak sorozatokat néztem, és a volt barátnőm Facebook-oldalát vizslattam.

Rápillantok a telefonomra, és látom, hogy mindjárt nyolc óra. Emlékeztető jött: Gofriparti! Este nyolctól. Jelezz vissza Rúnar Hallgrímssonnak, jössz-e. Nem felejtettem el a meghívást, de nem állítanám, hogy különösebb izgalommal nézek elébe. Ha viszont nem megyek el, akkor a barátaim talán a fejükbe veszik, hogy eljönnek hozzám megnézni, élek-e még, és nincs kedvem beinvitálni őket a lakásomba. Inget és farmert veszek, áthúzom a fésűt a hajamon, felkapom a kocsikulcsomat, és már robogok is.

Eszembe sem jut felajánlani a fuvart a barátaimnak. Amikor legutóbb megpróbáltam, szinte sértésnek vették. Mikki újabb tirádába kezdett a diákéveiről Berlinben, ahol az emberek alig látnak autót, többnyire bicikliznek vagy vonatoznak. Német barátai inkább gyalog vágtak át keresztül-kasul a városon, semhogy beszálltak volna egy személygépkocsiba, mondta, és még hozzátette, hogy ő szeret busszal járni, akkor is, ha nem mindig pontos.

– Az izlandiak amúgy is tesznek a menetrendre, mindig késnek, hahaha! – zárta a mondandóját.

Lárus is csak horkantott, amikor felhívtam, és megkérdeztem, elvigyem-e. Az egész fővárost és az agglomerációt bejárja a terepbiciklijével, spandexruhákban, sokszor kerékpár elé rögzített, hatalmas babakocsival az ikrei számára.

– Dániában mindenki így közlekedik – köti kéretlenül az orromra. – Gyorsabb, olcsóbb, és nem utolsósorban környezetbarát. Kipróbálhatnád.

Többnyire Rúnar bocsátja rendelkezésre a lakását az összejöveteleinkhez, az ő otthona a legtágasabb, azonkívül gyerekei sincsenek. Bár nincs autója, talán ő az egyetlen a társaságunkban, aki nem veti meg a Land Roveremet, legalábbis Lárusszal ellentétben ő még nem nevezte „benga nagy trollnak, aminek semmi keresnivalója a városban”. Rúnar gyalog szokott közlekedni, amikor megy valahova, pedig ő világéletében Reykjavíkban élt.

Az eső veri a szélvédőt, ahogy a tragacsom kigurul a diáknegyed parkolójából. Furcsán csikorog, mint amikor krétát húznak végig a táblán. Az elmúlt hónapokban olykor-olykor hallottam ezt a hangot, de halogattam, hogy megnézessem, mert féltem, a végén még kivonják a forgalomból. Amikor nagyapám két éve meghalt, apám megörökölte tőle a kocsit, de ő pont akkor vett egy Teslát, és semmi kedve nem volt a nevére íratni a szinte használhatatlan roncsot, inkább felkínálta nekem.

Így lett első vagyontárgyam ez az 1975-ös évjáratú Land Rover, ami a veterán autó kategóriájába tartozik, és úgy éreztem, ezzel nagy felelősség hárul rám. Minden egyes nap azzal foglalatoskodtam, hogy lemostam és fényesítettem, de igyekezhettem bármennyire, nem tudtam kipofozni, és a rozsda a fémen napról napra egyre szembetűnőbb lett. Végül feladtam, és most már próbálok csak örülni, hogy legalább még mindig megy ez a vén tragacs. Ha valaki, aki csak egy kicsit is konyít az autókhoz, meglátná a Land Roveremet, kétségkívül elkoboznák.

Lárus éppen a kerékpárját lakatolja, amikor leparkolok Rúnar lakóháza előtt. Az esőtől csuromvizes biciklis ruhájában úgy fest, mint valami röhejes sportúszó, és szemmel láthatóan nem tudja letörölni a párát áramvonalas védőszemüvegéről. Mégis ő lövell felém görbe mosolyt, amikor kiszállok a kocsiból, és felkészülök az első gúnyos megjegyzésre a terepjárómról.

– Mi az, még mindig nem adományoztad a múzeumnak? – kiált oda nekem, és szívből kacag.

Ő így tud könnyed hangot megütni, így én is vele nevetek. Míg együtt besétálunk az épületbe, megszokásból megkérdezem, hogy vannak az ikrek, mert egy biztos: Lárus kimeríthetetlen anekdotaforrás, ha a lányairól van szó. A liftben elmeséli a legújabb kalandjaikat az óvodában. Eva csodás képet készített az egész családról a rajzórán, Halla pedig elkezdte tanulni az ábécét – Lárus a párjával úgy véli, egy-kettőre el fogják tudni kezdeni őket tanítani olvasni. Persze van némi bonyodalom, mert Eva nem mutat ugyanolyan érdeklődést a könyvek iránt, mint a testvére, és hát a szülők nem igazán nyúzhatják a gyereküket az olvasással az iskola előtt. Másfelől viszont ki hallott már olyat, hogy egypetéjű ikrek ne egyszerre tanuljanak meg olvasni?

Próbálok érdeklődést színlelni, de megkönnyebbülten fellélegzem, amikor Rúnar ajtót nyit. Amint belépünk a lakásba, Lárus izgatottan szimatolni kezd.

– Micsoda illat!

Nem kérdezem meg, milyen illatról beszél. Inkább besietek, felakasztom a kabátomat, és belépek a nappaliba, ahol négy személyre terítettek. Az asztal közepén, egy tányéron impozáns gofrihalom látható, valamint tálkák tejszínhabbal, lekvárral és cukorral. Gofri. Eszembe jut az illat, emlékszem rá abból az időből, amikor még éreztem szagokat. Kicsit süteményre emlékeztető, meleg és édes, meghitt.

Lárus szokásához híven a fürdőszobába megy átöltözni a spandexből valami normális ruhába, Rúnar pedig főzőcskézni kezd a konyhában. Leülök a nappaliban, és nézem a gofrikról felszálló gőzt. Nyugtatóan hat rám, mintha kandallót néznék DVD-n vagy egy fekete-fehér filmet.

– No, kedveseim – mondja Rúnar, ahogy bejön a konyhából egy fehér porcelánkancsóval a kezében –, minden kész, ülj már le, Láruskám. Mikki is biztos mindjárt jön, kezdjük el nélküle, ne hűljön ki az étel. – Halvány rózsaszín, csipkés kötényét a derekán kötötte meg, és amikor elkezdi megtölteni a bögréinket, kicsit a drága jó nagymamámra emlékeztet, aki teljesen meggárgyult a látogatóktól, és mindig túltolta a vendégszeretetet.

– Kakaó? – kérdezi Lárus, miután előjön a fürdőszobából, és vágyakozva belekukkant a bögréjébe.

– Forró csoki, nem kakaó – feleli Rúnar, és kínál egy kis tejszínhabot. – Ez meg zabtejből van. Minden vegán. Remélem, le fog csúszni – teszi hozzá nekem címezve.

Szedek egy gofrit a tányéromra, tejszínhabot és lekvárt kanalazok rá, és látom, hogy a barátaim kíváncsian figyelnek, mint egy majmot az állatkertben. A gofri olyan, mint az ázott itatós a nyelvemen, a forró csoki pedig sárra emlékeztet. Érzem a gofri állagát, vastagságát és felszínét, ahogy megadja magát a fogam alatt, a csoki szemcséi pedig homokszemekként forognak a számban. Egy kis idő elteltével felnézek, és mosolyogni próbálok.

– Nyami ...

Nem sokkal később csengetnek, és Rúnar ajtót nyit Mikkinek, aki elnézést kér a késésért, és azt mondja, hogy két busz is elment az orra előtt.

– Na – mondja, miután leül és elkezdi magába tömni a gofrit –, meséljetek, miről maradtam le.

Örülök, hogy a barátaim nem hozzák fel a témákat, amikről kérdezhettek volna: hogy érzem magam, Anna kiköltözött-e már, és én is költözöm-e. Amikor legutóbb találkoztunk így, négyesben, három órán át sírtam, és azt mondtam, öngyilkos leszek. A Land Roverrel elhajtok Bolungarvíkba, ahol Anna felnőtt, és a kocsival együtt a tengerbe hajtok. Mostanra már kicsit összeszedtem magam.

– Hallának a minap kiesett az első foga – szólal meg Lárus egy pillanatnyi csend után, és mi mind gratulálunk.

– És Evának? – kérdezem, mire Lárus megköszörüli a torkát.

– Neki nem, Eva általában majdnem mindenben lassabb. Persze Halla kezdett el előbb járni, ő szólalt meg először, és előbb is mosolygott. Így aztán senkit nem lepett meg, hogy ő kezdte a fogváltást is.

– Ha már szóba jöttek az ikrek – mondja Rúnar –, mi van a gyapjúruhákkal? Nem lenne itt az ideje bemutatni a legújabb műalkotásainkat?

A barátaim csillogó szemmel egymásra néznek, majd felállnak, fogják a táskájukat, és előhúzzák a kötésüket, amin éppen dolgoznak. Rúnar néhány éve eljárt egy háztartási és kézimunkaiskolába, hogy a hobbijának áldozzon, ami elsősorban a főzés volt, és aztán belehabarodott a kötésbe. Azóta szinte lehetetlen vele időt tölteni úgy, hogy ne dolgozzon egy pulóveren vagy kesztyűn. Mikki gyorsan követte a példáját, főleg azért, mert úgy vélte, jó módszer a sztereotípiák lerombolására, ha egy férfi érdeklődést mutat a kézimunka iránt. Valahányszor négyesben találkoztunk, Lárus és én csak álltunk, mint két rakás szerencsétlenség. De aztán Lárusnak ikrei születtek, és ez megadta a kegyelemdöfést. Rúnar könnyedén megtérítette, és megtanította neki, hogyan kell pici zoknit, kesztyűt, pulóvert és ruhát kötni. Lárust azóta nem lehet megállítani, és állandóan szükség van újabb holmikra, hiszen az ikrek nagyon gyorsan kinőnek mindent.

Amint elkezdenek kötni, az épelméjű beszélgetésnek lőttek, onnantól csak az összpontosítás számít. Kicsit olyan, mintha egy gyárban lennénk, ahol nem szabad pocsékolni az időt, és Rúnar a művezető.

– Szerintem leejtettem egy szemet, megnéznéd? – kérdezi Mikki. Rúnar elveszi a pulóverét, kijavítja a hibát, majd megdicséri a remek kötést.

– Kezdesz egyenletesen, feszesen dolgozni, ez így már egészen más – mondja, és megveregeti Mikki hátát.

– Biztos nem kérsz egy kis fonalat gyakorolni, Hjalti? Van pár tartalék kötőtűm, megpróbálkozhatnál például egy fejpánttal – ajánlja fel Lárus, de én rögtön megrázom a fejemet. Elvi kérdés, hogy a hobbijaimat a saját érdeklődésem alapján válasszam meg, ne csoportnyomás hatására. Nem fognak tudni meggyőzni.

Néha elgondolkodom, mi tartja még össze ezt a baráti társaságot. Valószínűleg csak a hagyománytisztelet, annyira különbözők lettünk. Ami azt illeti, érettségi után egy időre meg is szakadt közöttünk a kapcsolat; Lárus Koppenhágába költözött közgazdaságtant tanulni, Mikki Berlinben járt képzőművészeti iskolába, én meg a ballagás utáni nyáron ismerkedtem meg Annával. Rögtön elválaszthatatlanok lettünk, és habár Rúnarral még mindig egy városban éltünk, nem remekeltem a kapcsolat ápolásában. Annának sok barátja volt, gyorsan bemutatott nekik, mindenféle buliba elhívott, és végül a legjobb barátai az én legjobb barátaim is lettek. Talán túl sokat voltunk együtt. Amikor szakított velem, mindenesetre úgy éreztem, nem nagyon maradt semmi, ami az enyém, mintha magával vitte volna minden ismerősömet, a hétköznapjaimat, a rutinjaimat. Mintha nélküle nem tudnék mit kezdeni magammal.

– Amúgy hogy vagy, Hjaltikám? – Meglep, amikor Rúnar megszólít, felnézek, és látom, hogy a barátaim előredőlve engem néznek, kézimunkájukkal az ölükben.

– Jól – felelem. – Letettem a vizsgákat, most dolgozom.

– Mármint arra gondoltam… érted… hogy Anna-ügyileg.

Amikor meghallom a volt barátnőm nevét, könnyek szöknek a szemembe, és összeszorítom a fogamat.

– Mindegy. Nem kell róla beszélnünk – felelem.

Mikki leteszi a gyapjúpulóvert, amin dolgozik, mellém ül a kanapéra, és megveregeti a vállamat.

– Haver. Nagyon fontos, hogy a férfiak beszéljenek az érzéseikről. Nekünk elmondhatod.

– Nem értenétek…

– Mit nem értenénk? Azt hiszed, rajtad kívül még soha, senkit nem tettek lapátra? – kérdezi Rúnar.

– Szerintem azt nem értitek, ami Anna és köztem van. Remélem, hogy még valamikor újra összejöhetünk.

Tanácstalanul pillantgatnak egymásra, mintha próbálnák eldönteni, melyikük szánja rá magát, hogy kimondja a jéghideg igazságot.

– Anna az ágyi poloskák miatt szakított velem – magyarázom. – Tisztában vagyok a problémával, és ha megoldom, talán kapok tőle még egy esélyt.

– És mi a terved? Bekopogsz hozzá, és megmondod neki, hogy már nem látsz poloskákat? – kérdezi Rúnar. A hangjában már nyoma sincs a szelídségnek és óvatosságnak.

– Nem... írtam neki egy levelet, azt akarom elküldeni.

A barátaim arcát elnézve azt hihetné az ember, hogy ismét öngyilkossággal fenyegetőztem, mindenesetre nem szólalnak meg. Kiveszem a telefonomat a hátsó zsebemből, megnyitom a dokumentumot a levéllel, amit előző éjjel írtam, amikor nem tudtam aludni, kicsit megköszörülöm a torkomat, majd olvasni kezdek:

Kedves Anna, nagyon hiányzol, folyton rád gondolok. Megértem, miért döntöttél úgy, hogy elmész, nem voltam jó barát, és azt is megértem, ha nincs kedved találkozni velem vagy átbeszélni a dolgokat, de kérlek, ezt azért végigolvasnád?

Tudom, hogy elvesztettem a kontrollt, az elszigeteltségben hagytam, hogy a bizonytalanság eluralkodjon rajtam, kicsúszott a kezemből az irányítás, és fájdalmat okoztam neked. Azt hittem, minden megint rendbe jön, szabad leszek, és te visszatérsz hozzám.

Amikor az egésznek vége lett, mintha egy barlangból másztam volna elő, egy sötét, nedves és hideg barlangból, ki a túlságosan éles napfénybe. Féltem az emberektől, és feszengtem közöttük. És közben a saját otthonomban is rosszul éreztem magam. Nem a te hibád. Még amikor visszajöttél is, olyan volt, mintha máshol laknék, mint te, egy másik lakásban, ahol szellemeket látok, nem téged. Eszembe juttatta, ami a legrosszabb bennem, állandóan klausztrofóbiám volt, és beteg voltam. Nem tudtam leállni az átvizsgálásokkal, nem tudtam tenni ellene.

Bocsáss meg, drága Anna. Szeretlek. Jobban vagyok.

Bármikor átjöhetsz, szívesen látlak, és egyébként ott felejtetted a piros pulóveredet meg néhány könyvet, talán beugorhatnál egy kávéra, amikor eljössz a holmidért, vagy persze át is vihetem hozzád autóval, ha úgy jobb. Hjalti