Egyes szám első személy

Fordította: Mayer Ingrid

Murakami Haruki

Egyes szám
első személy

Geopen Könyvkiadó

2021

A mű eredeti címe:

ICHININSHO TANSU (First Person Singular)

Copyright © 2020 Haruki Murakami

Originally published by Bungeishunju Ltd., Tokyo.

Hungarian translation © Mayer Ingrid, 2021

Kőpárnára

Amit most el akarok mesélni, az egy nő története. Bár semmiféle lényeges információm nincs vele kapcsolatosan. A nevét, sőt az arcát sem tudom felidézni. És nyilván ő sem emlékszik az én nevemre vagy arcomra.

Amikor megismerkedtünk, én másodikos voltam az egyetemen, még be sem töltöttem a húszat, ő pedig a húszas évei közepén járhatott. Ugyanazon a munkahelyen, ugyanakkor voltunk diákmunkán. És véletlenül úgy alakult, hogy együtt töltöttünk egy éjszakát. Utána nem találkoztunk többé.

Tizenkilenc éves koromban szinte semmit nem tudtam a saját lelkivilágomról, így mi sem természetesebb, hogy másokéról sem. De úgy véltem, hogy az öröm és a bánat mibenlétéről azért legalább van némi fogalmam. Csak éppen az öröm és a bánat közötti rengeteg mindent, illetve azok egymáshoz való viszonyulását nem láttam még át igazán. És emiatt sokszor éreztem magam iszonyúan feszültnek, tehetetlennek.

Ennek ellenére mégis erről a nőről szeretnék mesélni.

Amennyit tudok róla: tankákat költött, és meg is jelent egy verseskötete. Ez az úgymond verseskötet egy zsinórral összefűzött, nyomtatott lapokból álló, egyszerű kis füzet volt, sima borítóval, így még magánkiadásnak is nehezen lehetett volna nevezni. Viszont a benne szereplő tankák némelyike meglepően mélyen megérintett. A versek többsége a férfiak és a nők közötti szerelemről meg a halálról szólt. Mintha azt akarta volna megmutatni, hogy a szerelem és a halál kitartóan ragaszkodnak egymáshoz, és elválaszthatatlanok.

Te és / én, távol vagyunk / vajon?

Átszállni a Marson / kellett, ugye?

Kőpárná / ra hajtom fülemet / hallom a

az áramló vér / hangtalan, talanságát

– Figyi, amikor elmegyek, lehet, hogy egy másik pasi nevét kiáltom majd, nem gond? – kérdezte. Meztelenül feküdtünk az ágyban.

– Nem hinném, hogy zavarna – feleltem. Nem voltam benne teljesen biztos, de hát csak nem fogok ennyin kiakadni. Hiszen csak egy névről van szó. Egy név meg nem változtat meg semmit.

– Lehet, hogy hangosan kiabálok majd.

– Az viszont nem a legjobb – vágtam rá. A régi, faszerkezetű háznak, amilyenben laktam, olyan vékony, törékeny falai voltak, mint azok a jó kis ostyák a régi szép időkben. Már jócskán benne jártunk az éjszakában, egy az egyben áthallatszott volna a szomszédba, ha túl nagyot kiált.

– Jó, akkor majd ráharapok egy törölközőre – jelentette ki.

Kerestem a mosdóban egy viszonylag jó állapotú, vastag törölközőt, behoztam, és az ágy fejéhez tettem.

– Ez jó lesz?

Ő mint az új zabláját próbálgató ló, ráharapott néhányszor a törölközőre. Aztán bólintott. Szóval megfelelt neki.

Az egész egyébként tényleg csak úgy alkalomszerűen alakult. Én nem különösebben kívántam őt, ő pedig nem különösebben kívánt engem (szerintem). Egy fél hónapot dolgoztunk együtt ugyanazon a munkahelyen, de kissé távolabb egymástól, így lényegében nem volt alkalmunk hosszabban beszélni. Azon a télen én mosogattam meg konyhai kisegítőként tevékenykedtem egy olasz kifőzdében a Jocuja állomás közelében, ő pedig felszolgált a vendégeknek. Csupa egyetemista dolgozott ott, kivéve őt. Talán ez lehetett az oka, hogy viselkedésével kilógott a többiek közül.

Úgy volt, hogy december közepén otthagyja ezt a munkahelyet, ezért az egyik nap zárás után elmennek néhányan inni egy közeli kocsmába. Engem is hívtak, hogy nem akarok-e velük tartani. Nem volt olyan nagy szám, nem igazi búcsúbuli. Nagyjából egy óráig iszogattuk a csapolt sört, bekaptunk hozzá valamit, és beszélgettünk erről-arról. Akkor tudtam meg, hogy mielőtt ebbe az étterembe került, hol egy kis ingatlanközvetítőnél, hol könyvesboltban dolgozott. Azt mondta, egyik munkahelyén sem találta meg a hangot a feletteseivel. Nálunk senkivel nem volt összezördülése, csak túl keveset keresett, és hosszú távon nemigen tudott belőle megélni, így bár nem szívesen, de kénytelen volt új munka után nézni.

Valaki megkérdezte, milyen munkát szeretne.

– Nekem aztán mindegy – dörzsölte meg az orra tövét a lány (ahol is két kis anyajegy sorakozott, mint egy csillagkép). – Úgysincs semmi olyan meló, ami számítana.

Én az idő tájt Aszagajában laktam, ő pedig Koganeiben. Így aztán a Jocuja állomástól együtt indultunk haza a gyorssal a Csúó-vonalon. Ültünk egymás mellett az ülésen. Már tizenegy is elmúlt. Hűvös volt az este, erős északi szél fújt. Ráeszméltem, hogy időközben beköszöntött a hideg évszak, amikor már elkél a kesztyű és a sál. A vonat már Aszagaja közelében járt, én pedig felálltam, hogy leszálljak, amikor ő felnézett, és halkan megszólalt.

– Figyi, nem lehetne, hogy ma nálad alszom?

– Dehogynem, de miért?

– Mert Koganei messze van – felelte.

– De elég kicsi a lakásom, és kupi is van – figyelmeztettem.

– Az ilyesmi engem egyáltalán nem zavar – mondta. És belém karolt.

Feljött az én kicsi, lepukkant lakásomba, és dobozos sört ittunk kettesben. Miután szép kényelmesen elfogyasztottuk, a világ legtermészetesebb módján kapkodta le magáról a ruháit az orrom előtt, és egy szempillantás alatt meztelenül be is ugrott az ágyba. Utána én is levetkőztem, és bebújtam mellé. A lámpát lekapcsoltam, de a kályha gázlángja miatt világos maradt a szoba. Mi pedig a paplan alatt ügyetlenül próbáltuk felmelegíteni egymás testét. Egy jó darabig egyikünk sem szólalt meg. Nem igazán tudtuk, miről kéne beszélgetni így hirtelen, meztelenül. De apránként mindketten felmelegedtünk, és engedett a feszültség, amit szó szerint a bőrünkön éreztünk. Ez meglepően szoros kapocsnak bizonyult.

– Figyi, amikor elmegyek, lehet, hogy egy másik pasi nevét kiáltom majd, nem gond? – ekkor kérdezte ezt tőlem.

– Szerelmes vagy belé? – érdeklődtem, miután odakészítettem neki a törölközőt.

– Igen. Nagyon – felelte. – Iszonyúan, őrületesen szeretem. Soha nem megy ki a fejemből. De ő nem szeret engem annyira. Vagyis hát van neki rendes barátnője.

– De azért jártok?

– Ja. Amikor megkíván, felhív – mondta. – Mint amikor kaját rendelsz telefonon.

Mivel fogalmam sem volt, mit feleljek, inkább hallgattam. Ő egy darabig valamilyen ábrát rajzolgatott a hátamra. Bár lehet, hogy egy kézírásos írásjegy volt.

– Ronda vagy, de a tested csúcs, ezt szokta mondani.

Nem gondolnám, hogy különösebben ronda lett volna, bár szépnek azért nem igazán lehetett nevezni. Mostanra viszont már képtelen vagyok felidézni, hogy pontosan milyen is volt az arca, szóval nem tudom részletesen leírni.

– Te pedig mész, ha hív.

– Naná, mivel szeretem, most mi mást csinálnék? – felelte, mintha mi sem lenne természetesebb. – Meg akármiket is mond, néha azért nekem is muszáj férfival lennem.

Ezen elgondolkodtam egy kicsit. De az akkori énem el sem tudta képzelni, hogy konkrétan milyen érzés egy nőnek, amikor épp „muszáj férfival lennie” (sőt jobban belegondolva gyanús, hogy még most sem vagyok vele igazán tisztában).

– Valakibe beleszeretni olyan, mint szerezni egy mentális betegséget, amit nem fedez a biztosítás – folytatta monoton hangon. Mintha falra írt szöveget olvasott volna fel.

– Világos – mondtam lenyűgözve.

– Szóval te is képzelhetsz engem valaki másnak – biztatott. – Úgyis van valaki, akibe szerelmes vagy, nem?

– De.

– Akkor majd amikor elmész, te is kiáltsd nyugodtan az ő nevét. Engem sem zavar az ilyesmi.

Ám én nem kiáltottam annak a lánynak a nevét, akit szerettem ugyan, de bizonyos okok miatt nem kerülhettem vele szorosabb kapcsolatba. Eljátszottam a gondolattal, hogy kiáltsak, de aztán közben olyan hülyén éreztem magam tőle, hogy végül nem mondtam semmit, amikor beleélveztem a lányba. Ő tényleg hangosan készült elkiáltani a férfi nevét, úgyhogy kénytelen voltam gyorsan betömni a törölközőt a foga közé. Szép, erős fogai voltak. Egy fogorvos biztosan el lett volna ragadtatva tőle. Arra sem emlékszem már, hogy milyen nevet kiabált akkor fogai közt a törölközővel. Csak annyi maradt meg, hogy egy gyakori, nem túl jellegzetes név volt. Emlékszem, mennyire elképedtem, hogy egy ilyen semmilyen név is mekkora jelentőséggel bír a lány számára. Lám, egy egyszerű név milyen óriási vihart képes kavarni valakinek a szívében!

Másnap kora reggel egy ZH helyett írt fontos házi dolgozatot kellett volna beadnom egy előadásra, amit természetesen így ellógtam (minek köszönhetően később igencsak bajba kerültem, de az egy másik történet). Nem sokkal dél előtt ébredtünk, vizet forraltunk, instant kávét ittunk, és pirítóst csináltunk magunknak. A hűtőben maradt még néhány tojás, azt is megfőztük és megettük. Az ég tiszta volt, felhő egy szál se rajta, vakító volt a reggeli napsütés, mi meg be voltunk lassulva.

Vajas pirítóst rágcsálva megkérdezte, milyen szakos vagyok az egyetemen. Mondtam, hogy a bölcsészkaron tanulok.

Kérdezte, hogy író akarok-e lenni.

Nem tervezem, vallottam be őszintén. Akkoriban egyáltalán nem szándékoztam íróvá válni. Fel se merült bennem (bár a csoporttársaim között egy rakás önjelölt írópalánta volt). A válaszom után a lány viszont elvesztette az érdeklődését irántam. Nyilván eredetileg sem érdekeltem annyira, de mégis.

Fényes nappal elég fura volt látni a törölközőt a határozott fognyommal. Jó erősen haraphatta. De a nappali fényben ő maga sem igen illett a képbe. A nem túl jó színben lévő, kis termetű, csontsovány lány, akit magam előtt láttam, sehogy sem tűnt annak a nőnek, aki az ablakon besütő téli hold fényében olyan kéjesen kiáltott, amikor öleltem.

– Én tankákat költök – bökte ki váratlanul.

– Tankákat?

– Tudod, mi az, nem?

– Persze. – Akármilyen műveletlen vagyok, azt még én is tudom, hogy mi a tanka. – De ha belegondolok, eddig még soha nem találkoztam senkivel, aki tényleg ír is tankákat.

Vidáman felnevetett. – Pedig léteznek ám ilyenek a föld kerekén.

– Benne vagy valami ilyen klubban?

– Nem, semmi ilyesmi – felelte. És megvonta a vállát. – Tankát írni egyedül is lehet. Nem? Ez nem kosárlabda.

– Milyen tankák?

– Akarod hallani?

Bólintottam.

– Tényleg? Nem csak udvariasságból mondod?

– Nem, tényleg – válaszoltam.

Nem hazudtam. Elég komolyan érdekelt, hogy vajon milyen tankákat költ a lány, aki néhány órával ezelőtt még az én karjaimban lihegett, és hangosan kiáltott egy másik férfi után.

Némi hezitálás után szólalt meg. – Most itt nem tudom felolvasni, mert nincs hozzá bátorságom. Még úgyis csak reggel van. De megjelent egy verseskötet-szerűségem, szóval ha tényleg el akarod olvasni, akkor majd elküldöm. Megmondod a neved és az itteni címet?

Felírtam neki egy jegyzetlapra a nevemet és a címemet, ő megnézte, aztán négyrét hajtotta, és betette a kabátja zsebébe. Halványzöld, eléggé leharcolt kabátja volt. Kerek gallérján egy gyöngyvirág alakú, ezüstszínű brosst viselt. Emlékszem, ahogy megcsillant a délre néző ablakon betűző napsugarakban. Én egyáltalán nem értek a virágokhoz, de valamiért a gyöngyvirágot mindig is szerettem.

– Köszi, hogy alhattam nálad. Semmi kedvem nem volt egyedül elzötyögni Koganeiig, komolyan – mondta távozáskor. – A nőkkel megesik az ilyesmi.

Mi akkor egészen pontosan tudtuk. Hogy nagy eséllyel soha többé nem látjuk egymást. Hiszen este ő nem akart egyedül elzötykölődni a vonaton Koganeiig – ennyi volt csupán az egész.

Egy hétre rá megkaptam postán a „verseskötetét”. Őszintén szólva nem bíztam benne, hogy tényleg el fogja küldeni. Arra tippeltem, hogy miután elváltunk, és mire hazaér Koganeibe, már el is felejt (vagy igyekszik minél hamarabb elfelejteni), mindenesetre semmiképp sem fogja venni a fáradságot, hogy borítékba tegye a verseskötetét, ráírja a nevem és a címem, bélyeget ragasszon rá, és még külön be is dobja egy postaládába – vagy ki tudja, talán a postáig is elzarándokolt. Ezért egészen megdöbbentett, amikor egy reggel a postaládámban megláttam a borítékot.

A kötet címe Kőpárnára, a szerző neve helyén csak annyi állt: Csiho. Kérdés, hogy ez most az igazi neve, vagy írói álnév. A munkahelyemen nyilván hallottam néhányszor a nevét, de sehogyan sem akart eszembe jutni. Annyi biztos, hogy nem Csihónak szólították. A hivatalos levelekhez használatos, barna borítékon nem szerepelt se feladó, se cím, és levelet vagy kártyát sem mellékeltek hozzá. A fehér sárkányeregető-zsinórszerűséggel összefűzött, vékonyka kis füzet egymagában kuksolt a borítékban. Nem házi sokszorosítással készült, hanem rendes nyomdában nyomhatták jó minőségű, vastag papírra. Ránézésre viszont maga a szerző rakhatta sorba a kinyomtatott lapokat, borítónak rátett egy vastag kartont, és egyesével szépen könyvvé fűzte őket. Hogy megspórolja a köttetés költségeit. Megpróbáltam elképzelni a lányt, amint csendben ül magában, és sorozatban gyártja a kötetét mint valami kézműves terméket (de nem sikerült elképzelnem). Az első oldalra a 28-as volt bepecsételve. Az enyém tehát a huszonnyolcadik példány a limitált szériából. Vajon mennyi készülhetett összesen? Ár sehol sem szerepelt rajta. Lehet, hogy eleve nem is volt ára.

Nem nyitottam ki azonnal a könyvet. Egy darabig ott hevert az asztalomon, én meg rá-rápillantottam néha a borítójára. Nem mintha nem érdekelt volna, de úgy éreztem, bizonyos szintű lelki készültség szükséges ahhoz, hogy az ember elolvassa valakinek a saját készítésű verseskötetét – különösen akkor, ha azzal a valakivel alig egy hete bújt ágyba. Ez talán egyfajta tiszteletadás. A hét végére jutottam oda, hogy este kézbe vegyem és belelapozzak. Nekidőltem az ablak mellett a falnak, és a télesti fényben olvastam. A versgyűjteményben összesen negyvenkét tanka szerepelt. Minden oldalon egy. Ez egyáltalán nem sok. Semmi elő- vagy utószó, még a kiadás dátumát sem tüntették fel. Csak fehér papíron, széles margóval, sima fekete fontokkal nyomtatott tankák.

Természetesen nem számítottam valami hatalmas művészi teljesítményre. Mint már említettem, csupán személyes okok miatt érdekelt valamennyire. Vajon milyen tankákat költhet az a lány, aki törölközőre harapva kiáltott egy általam ismeretlen férfinevet a fülem hallatára? De aztán ahogy végiglapoztam a kötetet, azt vettem észre magamon, hogy némelyik tanka nagyon is a szívemhez szól.

Akkor szinte semmit sem tudtam a tankákról (még most is nagyjából ugyanannyit tudok róluk). Ezért képtelen voltam objektíven megítélni, hogy ebben a műfajban melyik költemény jó, és melyik nem annyira. De a leegyszerűsített, jóra meg rosszra korlátozott mércétől függetlenül, a versei némelyikében – egészen pontosan nyolc tankában – határozottan volt valami mélyen megindító.

Akadt például egy ilyen:

Ez most a jelen / ha az idő most van itt / a jelenidő

Kétségbevonhatatlan / hogy ez itt a most

Szél a hegyekből / jött és lenyakazta őt / nincsenek szavak

Hortenzia tövénél / júniusi pocsolya

Bármilyen furcsa, ahogy kinyitottam a könyvet, és végigpásztáztam a nagy fekete írásjegyekkel szedett verseket, sőt fel is olvastam őket hangosan, élénken magam elé tudtam képzelni a lány testét, amilyennek azon az estén láttam. Nem olyannak, mint a másnap reggeli fényben, amikor semmilyennek látszott, hanem azt a selymes testet, amelyen a hold fénye játszadozott a karjaim közt. Formás, kerek mell, kicsi, kemény mellbimbó, ritkás, fekete fanszőrzet és lucskosra ázott vagina. Amikor elért az orgazmushoz, teljes erőből ráharapott a törölközőre és lehunyta a szemét, majd elkeseredetten a fülembe kiáltotta egy másik férfi nevét, ki tudja, hányszor. Egy pasas teljesen hétköznapi nevét, amit már fel sem tudnék idézni.

Soha többé nem / találkozhatunk mi már / úgy voltam vele

Pedig nem is igaz hogy / nem lehet egyáltalán

Látlak még téged / vagy csak így, ahogy vagyunk / vége is lesz majd

Hívogatnak a fények / eltaposnak az árnyak

Hogy mostanában is ír-e még tankákat, arról persze fogalmam sincs. Mint már említettem, a neve sem jut az eszembe, és az arcát is nehezen tudom magam elé képzelni. Mindössze a könyvborítón szereplő Csiho névre emlékszem, az ablakon betűző fehér, téli holdfényben fürdő puha és védtelen testére, meg az orra melletti két kis csillagjegyszerűen sorakozó anyajegyre.

Persze lehet, hogy már nem is él, fut néha át rajtam. Nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy egyszer csak fogta magát, és véget vetett az életének. A versei – vagyis a kötetben szereplő tankák – nagy része minden kétséget kizáróan a halál ábrázolásával kísérletezett. Azon belül is rejtélyes módon a vágóeszközzel való lefejezéssel. Lehet, hogy számára képileg így jelent meg a halál.

Egész délután / egyfolytában zuhogó / esőbe rejtőzve

Egy nevesincs szekerce / az alkony fejét veszi

Mindenesetre azért maradt bennem remény, hogy él még valahol a világ egyik szegletében. Néha egyszer csak eszembe jut, hogy mennyire szeretném, ha életben lenne, és továbbra is írna verseket. Vajon miért? Miért jár egyáltalán ilyesmi a fejemben? Amikor az égegyadta világon semmi sincs, ami összekötne minket? Ha (feltehetőleg) esélytelen, hogy felismerjük egymást, ha összefutnánk az utcán, vagy ha egy étkezdében egy asztalhoz ülnénk véletlenül? Mi egy bizonyos ponton találkoztunk, mint két egymást keresztező egyenes, aztán ugyanúgy el is távolodtunk.

Azóta sok idő telt el. Egészen meglepő (vagy talán nem is annyira), hogy az ember egy pillanat alatt megöregszik. A testünk az enyészet felé tart, percről percre közelebb kerül hozzá, és nincs visszaút. Behunyom a szemem, és amikor kis idő múlva újra kinyitom, rájövök, hogy máris egy csomó minden eltűnt. Elfújta őket az erős éjszakai szél, mind elrepültek nyomtalanul – akár volt meghatározott nevük, akár nem. Csak emlékfoszlányok maradtak belőlük. Bár azokkal sem megyünk sokra. Ugyan ki tudná pontosan megmondani, hogy mit éltünk át akkor ténylegesen?

De még így is, már ha szerencsések vagyunk, nagy néha megmarad nekünk néhány szó. Ők, amikor leszáll az éj, felmásznak a dombtetőre, bevackolják magukat egy kis gödörbe, amelyet a testük formájára ástak, lapítanak, és átvészelik azt az időt, amíg a vadul tomboló szél átfúj felettük. Aztán amikor végre felkel a nap, a szél elcsendesedik, és az életben maradt szavak kikukucskálnak a felszínre. Ők általában csendesek, bizalmatlanok, gyakran csak többértelmű kifejezésekkel tudnak élni. Ennek ellenére készen állnak arra, hogy tanúskodjanak. Őszinte és pártatlan tanúkként. Csakhogy ahhoz, hogy az ember az ilyen állhatatos szavakat megalkossa vagy megtalálja, és hátra is hagyja őket, megesik, hogy saját magát, a saját lelkét kell feltétel nélkül odanyújtania. Bizony, a saját fejünket kell a téli holdfényben ázó hideg kőpárnára fektetnünk.

Persze lehet, hogy rajtam kívül nincs még egy ember a földkerekségen, aki emlékezne ennek a lánynak a verseire, pláne olyan, aki fejből el tudna mondani közülük néhányat. Talán már mindenki elfelejtette azt a zsineggel összefűzött, vékonyka kis házi kiadású verseskötetet, és a huszonnyolcas példány kivételével egy darab sem maradt belőle, hanem a Jupiter és a Szaturnusz között valahol mindet elnyelte a nagy ismeretlen. Vagy akár neki magának (még ha szerencsésen életben van is), ha akarja, sem jutnak eszébe a fiatalkorában írt versei. Lehet, hogy én csupán azért emlékszem rájuk még most is, mert ahhoz a felejthetetlen fognyomhoz kötődnek, amelyet ama bizonyos éjszakán hagyott a törölközőmön. Hogy mi és mennyi értelme van ilyesmiket a végtelenségig a fejemben tartani, és rendre elővenni a fiókból, újraolvasni az elsárgult verseskötetecskét, azt én nem tudom. Őszintén mondom, hogy tényleg fogalmam sincs.

Mindenesetre tény, hogy az megmaradt. A többi szó vagy gondolat mind porrá lett, és nincs többé.

Ha te vágod le / vagy téged kaszabolnak / a kőpárnára

Tarkód amint hozzáér / tessék, máris porrá lett

Tejszín

Egy nálam fiatalabb barátomnak mesélem, milyen különös dolog történt velem tizennyolc éves koromban. Arra már nem emlékszem pontosan, miért kezdtem el egyáltalán ilyesmiről beszélni neki. Valahogy véletlenül szóba került. Mindenesetre meglehetősen régen voltam tizennyolc éves. Ha úgy vesszük, az ókorban. Ráadásul a történetemnek nincs tanulsága.

„Addigra már elvégeztem a gimnáziumot. Egyetemre nem jártam. Elvileg egy újabb felvételire készültem – magyaráztam a legelején. – Kicsit felemás érzés volt, de nem éreztem magam különösebben rossz helyzetben. Tudtam, ha egy viszonylag jó magánegyetemre akarnék bejutni, könnyedén bekerülnék. De a szüleim azt mondták, hogy menjek államira, ahova felvételiztem is, bár biztos voltam benne, hogy hiába, és nem is vettek fel, amint az várható volt. Akkoriban az állami egyetemeken kötelező volt matekból is felvételizni, csakhogy engem a legkevésbé sem érdekelt a differenciál- meg az integrálszámítás. Ezért aztán pusztán alibinek volt jó az az egy év lazsálás. Nem jártam előkészítőre, csak könyvtárba, vaskos regényeket olvasni. A szüleim biztosan azt hitték, hogy ott tanulok szorgosan a felvételire. De hiába. Sokkal üdítőbb kiolvasni a Balzac-összest, mint a differenciál- vagy az integrálszámítás alapelvét kutatni.

Az év októberének elején zongora-előadásra kaptam meghívást egy lánytól. Eggyel alattam járt, és ugyanaz volt a zongoratanárunk. Egyetlenegyszer játszottunk együtt, egy Mozart-négykezesre készülve. De én tizenhat éves koromban abbahagytam a zongoratanulást, és egy darabig nem is találkoztam a lánnyal. Nem értettem, miért akar ennek ellenére engem ennyi idő után hirtelen egy ilyen rendezvényre meghívni. Talán érdeklődik irántam? Kizártnak tartottam. Bár arcra nem volt az én esetem, a hozzá hasonlókat általánosságban kifejezetten szépnek tartják. Mindig vadiúj, csinos ruhákat viselt, és egy drága magánlányiskolába járt. Még véletlenül sem volt az a típus, hogy egy magamfajta jellegtelen, átlagos fiú érdekelje vagy tessen neki.

Amikor elhibáztam valamit a négykezesben, mindig utálkozva nézett rám. Jobban zongorázott nálam, én viszont mindig is izgulós természetű voltam, így gyakran melléütöttem, ha ketten játszottunk. Néha összeütközött a könyökünk is. Nem volt annyira bonyolult darab, ráadásul én kaptam a könnyebbik felét, de akkor is. Minden egyes alkalommal „ez nem lehet igaz” kifejezés ült ki az arcára. Még az is előfordult, hogy halkan – de azért jól hallhatóan – csettintett a nyelvével. Annak a hangjára ma is tisztán emlékszem. Talán ez a hang is közrejátszott abban, hogy elhatároztam, ideje abbahagynom a zongorázást.

Mindenesetre annyi közünk volt egymáshoz mindössze, hogy véletlenül ugyanoda jártunk zongorázni. Ha találkoztunk a teremben, köszöntünk egymásnak, de nem emlékszem, hogy valaha is beszélgettünk volna. Ezért aztán amikor váratlanul meghívást kaptam tőle az előadására (nem egyedül az övé, hanem hárman szervezték közösen maguknak), az számomra meglepő, vagyis inkább zavarba ejtő esemény volt. De abban az évben időm ugye annyi volt, mint a pelyva, így aztán postára is adtam a válaszlapot, hogy megyek. Már csak amiatt is, mert tudni akartam, miért hívott meg ennyi idő után a zongorakoncertjére – már ha volt rá egyáltalán valamiféle indoka. Lehet, hogy meg akarta mutatni, azóta még ügyesebben játszik. Vagy talán velem akar valamit személyesen közölni. Összefoglalva annyi, hogy én akkoriban éppen a tanulási folyamat kellős közepén jártam, fejemet hol ide, hol oda kólintva be, hogy miképpen is kell megfelelően bánni a kíváncsisággal mint olyannal.

Az előadás helyszíne Kóbéban volt, fent a hegyen. A Hankjú vasút egyik állomására érve buszra szálltam, és felkaptattam a kacskaringós, meredek lejtőkön. A hegycsúcs közelében szálltam le a megállóban, és némi séta után egy ipari konszern céges tulajdonában lévő kisebb előadóteremhez értem, ahol a koncertet rendezték. Addig nem is hallottam róla, hogy ennyire fent a hegyekben, ilyen nehezen megközelíthető helyen – egy csendes luxusvillanegyedben – létezik ilyen épület, de természetesen nem ez az egyetlen dolog a világon, amiről nekem nem volt tudomásom.

Gondoltam, ha már meghívtak, nem állíthatok oda üres kézzel, ezért még az állomás előtti virágosnál köttettem egy csokrot, majd felszálltam az éppen megérkező buszra. Hűvös, borult vasárnap délután volt. Az eget vastag, hamuszín felhők borították, és minden pillanatban eleredhetett a hideg eső. Szél nem fújt. Én egy vékony, egyszínű pulóvert viseltem, azon kék-szürke halszálkás zakót, és egy vászon válltáska volt a vállamon keresztbe vetve. A zakóm túlságosan új volt, de a táskám meglehetősen elnyűtt. A kezemben pedig egy celofánba csomagolt, feltűnően piros virágcsokor. Így aztán fent a buszon a körülöttem ülők folyton felém pillantgattak. Vagy legalábbis úgy éreztem, hogy engem néznek. Pontosan tudtam, hogy elvörösödik az arcom. Ha bármi történt, akkoriban azonnal elvörösödtem. És mindig jó sokáig tartott, mire visszanyertem a normális arcszínemet. Nagyon kínos volt ez nekem.