A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: John Green: The Fault In Our Stars

Dutton Books, a member of Penquin Group (USA) Inc.

Fordította: Bihari György

Könyvborító: Malum Stúdió

Copyright © 2012 by John Green

Hungarian translation © Bihari György, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-757-4

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kozári Imre készítette

ESTHER EARLNEK

Ahogy bejött a dagály, a Holland Tulipánember az óceán felé fordult:

– Összekötő, visszatérő, betegítő, rejtegető, leleplező! Nézd, ahogy apad, ahogy árad, és visz magával mindent!

– Mi az? – kérdeztem.

– Víz – felelte. – Na meg az idő.

PETER VAN HOUTEN: Mennyei megbántás

A SZERZŐ JEGYZETE

Ez nem annyira szerzői jegyzet, mint a szerző emlékeztetője arra vonatkozóan, hogy ez a könyv egy regény. Én találtam ki.

Sem a regényeknek, sem az olvasóknak nem használ, ha azt találgatják, rejtőznek-e tények egy mesében. Az efféle törekvés merénylet maga az elképzelés ellen, hogy a kitalált történetek fontosak lehetnek, holott ez fajtánk létezésének egyik indoka.

Hálás vagyok, hogy együttműködnek velem a cél érdekében.

ELSŐ FEJEZET

Életem tizenhetedik telén anyám úgy döntött, hogy depressziós vagyok, feltehetőleg azért, mert ritkán mentem ki a házból, sok időt töltöttem ágyban, ugyanazt a könyvet olvastam újra és újra, ritkán ettem, és bőséges szabadidőm nem csekély részét annak szenteltem, hogy a halálról gondolkozzak.

Az összes létező brosúra, weboldal meg hasonló a rák mellékhatásai közé sorolja a depressziót. Pedig a depresszió nem a rák mellékhatása. A depresszió a haldoklás mellékhatása. (A rák is a haldoklás mellékhatása. Úgyszólván minden az.) A mama azonban úgy gondolta, hogy kezelésre van szükségem, tehát elvitt dr. Jim családorvoshoz, aki egyetértett vele abban, hogy mondhatni úszom a bénító és teljesen szabályszerű depresszióban, ezért módosítani kellene a gyógyszerezésemet, továbbá hetente egyszer el kellene mennem támaszcsoporti ülésre.

Ez a támaszcsoport váltakozó szereposztásban vonultatta fel a daganatos egészségromlás különböző szakaszait. Hogy miért váltakoztak a szereplők? Mert ez is a haldoklás mellékhatása.

A támaszcsoport persze halálosan nyomasztott. Szerdánként találkoztunk egy kőfalú, kereszt alaprajzú episzkopális templom alagsorában. Leültünk körben a kereszt közepén, ahol a két gerenda találkozott volna, ahol Jézus szíve lehetett volna.

Ezt azért figyeltem meg, mert Patrick, a támaszcsoport vezetője és az egyetlen tizennyolcnál idősebb személy a helyiségben, minden nyomoronc találkozón előhozta Jézus szívét, és hogy mi, a rák ifjú túlélői, pontosan Krisztus legszentebb szívében ülünk, meg minden.

Mármost ez így ment Isten szívében: hatunk-hetünk-tízünk besétált/bekerekezett oda, legelt a süti és a limonádé silány választékából, azután leültünk a bizalom körébe, és ezredszer is meghallgattuk Patrick lehangolóan sivár élettörténetét, hogy hogyan támadta meg a rák a golyóit, és már azt hitte, meg kell halnia, de nem halt meg, felnőtt, és itt ül egy templom alagsorában, Amerika 137. legszebb városában, elvált családi állapotban, videojáték-függőként, jobbára barátok nélkül, szerény jövedelmét rákos múltjának piacosításából felkerekítve cammog a diploma felé, amely nem fog javítani szakmai kilátásain, velünk együtt várva Damoklész szabadító kardját, amely elől, lám, milyen sok éve már, hogy elmenekült, mert a rák elvitte mindkét mogyoróját, de meghagyta neki azt, amit csak a legkegyesebb lélek nevezne életnek.

ÉS TE IS LEHETSZ ILYEN SZERENCSÉS!

Ezután bemutatkoztunk. Név. Kor. Kórisme. Hogy vagyunk ma. Hazel vagyok, mondom majd, ha rám kerül a sor. Tizenhat éves. Pajzsmiriggyel indult, de mostanra berendezkedett egy impozáns kolónia a tüdőmben. És teljesen oké vagyok.

Amikor körbeültünk, Patrick mindig megkérdezte, nem akar-e osztozni valaki. És ilyenkor elkezdődött a támogató csoportrejsz: mindenki elmesélte, hogyan harcolt, küzdött, győzött, zsugorodott, szkennelt. Azt meg kell adnom Patricknek, hogy hagy beszélni bennünket a haldoklásról is. De a többség nem haldoklott. A többség meg fogja érni a felnőttkort, mint Patrick.

(Ez azt jelenti, hogy meglehetős versenyszellem tapasztalható, mindenki le akarja győzni nemcsak a rákot, de a többieket is a szobában. Tudom, hogy ez eszelősség, de ha azt halljuk, hogy, teszem azt, húsz százalék esélyünk van még öt évre, bekattan a matek, és kikalkuláljuk, hogy ez egy az öthöz… tehát körülnézünk, és azt gondoljuk, amit bármelyik egészséges gondolna: ezek közül legalább négy stricit túlélek.)

A támaszcsoport egyetlen mentsége ez az Isaac nevű srác volt, egy hosszú képű, csontos fiú, aki az egyik szemére fésülte sima, szőke haját.

Pont a szemével volt a baj. Ugyanis fantasztikusan hihetetlen szemrákja volt. Az egyik szemét kivágták még gyerekkorában, most pedig azt a fajta vastag szemüveget hordta, ami természetellenesen felnagyította a szemét (a valódit és az üveget), mintha az egész feje ebből a mereven bámuló műszemből és az igazi szemből állna. Mint azt kikövetkeztettem a ritka alkalmakból, amikor Isaac osztozott a csoporttal, egy visszaesés halálos veszélybe sodorta a megmaradt szemét.

Isaac és én szinte kizárólag sóhajtásokkal kommunikáltunk. Valahányszor valaki a rákellenes diétáról értekezett, vagy porított cápauszonyt, vagy mit tudom én, micsodát szippantott, Isaac rám pillantott, és egy icipicit sóhajtott. Válaszul én egy hangyányit megráztam a fejem, és kilélegeztem.

Szóval a támaszcsoport avétos volt, és néhány hét után leginkább toporzékolni szerettem volna tőle. Igazság szerint azon a szerdán, amikor megismerkedtem Augustus Watersszel, mindent megpróbáltam, hogy kikerülhessek a támaszcsoportból, miközben a díványon ültem a mamával, és az előző évad Amerika következő topmodellje-maraton harmadik szakaszát néztük, amit tulajdonképpen már láttam, de akkor is.

Én: Nem vagyok hajlandó eljárni a támaszcsoportba.

A mama: A depresszió egyik tünete a közöny mindenféle tevékenység iránt.

Én: Kérlek, hadd nézzem az Amerika következő topmodelljét! Ez is tevékenység.

A mama: A tévézés passzív.

Én: Váá, mama, kérlek!

A mama: Hazel, tizenéves vagy. Már nem vagy kisgyerek. Barátkoznod kell, menj ki a házból, éld a saját életed!

Én: Ha azt akarod, hogy tizenéves legyek, ne küldj a támaszcsoportba. Vegyél nekem egy hamis személyit, hogy bárba járhassak, vodkát ihassak és füvezhessek.

A mama: Először is nem szeretsz füvezni!

Én: Nézd, ezt akkor tudhatom meg, ha szerzel nekem egy hamis személyit.

A mama: El fogsz menni a támaszcsoportba!

Én: VÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁ!

A mama: Hazel, megérdemled, hogy legyen saját életed.

Ettől befogtam, noha nem értettem, mi köze a támaszcsoporti részvételnek az élet nevű fogalomhoz. Ennek ellenére beleegyeztem, hogy elmegyek – miután kialkudtam, hogy felvehessem az AKT kihagyott másfél epizódját.

Ugyanazért jártam a támaszcsoportba, amiért korábban eltűrtem az alig másfél éves tanfolyamot végzett ápolónőktől, hogy egzotikus nevű vegyszerekkel mérgezzenek: örömet akartam szerezni a szüleimnek. Mert csak egyetlen ótvarabb dolog van a világon annál, ha az ember tizenhat évesen harap a fűbe a ráktól, mégpedig az, ha az embernek olyan kölyke van, aki fűbe fog harapni a ráktól.

A mama háromnegyed öt után egy perccel kanyarodott rá a templom mögött a félkör alakú felhajtóra. Néhány másodpercig úgy tettem, mintha az oxigénpalackommal babrálnék, csak hogy húzzam az időt.

– Akarod, hogy vigyem?

– Nem, majd megoldom – mondtam. A henger alakú, zöld palack alig pár kilót nyomott, és volt ez a kis, kerekes acélkocsim, amellyel húzhatom. Minden percben két liter oxigént pumpált belém egy kanülön keresztül. Ez egy átlátszó cső, amely a nyakam tövében kettéválik, hátulról föltekeredik a fülemre, és az orrom alatt egyesül. A szerkezetre azért volt szükség, mert a tüdőm nem volt hajlandó tüdőzni.

– Szeretlek – mondta a mama, amikor kiszálltam.

– Én is téged, mama. Viszlát, hatkor.

– Barátkozz! – szólt utánam a leeresztett ablakból, amikor elindultam.

Nem akartam lifttel menni, mert annak a használata az utolsó stáció a támaszcsoportban, így hát lépcsőztem. Elmartam egy sütit, töltöttem némi limonádét egy papírpohárba, azután megfordultam.

Egy fiú bámult.

Úgyszólván biztosra vettem, hogy még nem találkoztunk. Magas, vékony, izmos alakja mellett eltörpült az általános iskolásoknak való, öntött műanyag szék. Mahagóni haj, sima és rövid. Korombelinek tűnt, talán egy évvel lehetett idősebb, a szék peremén kuporgott agresszívan rossz tartásban, egyik kezét sötét farmerja zsebébe dugva.

Lesütöttem a szemem, mert ráeszméltem számos hiányosságomra. Ócska farmert viseltem, amely valaha feszült rajtam, de most a legváratlanabb helyeken lötyögött; sárga pólóm egy olyan bandát hirdetett, amelyiket már nem is szerettem. És a hajam, amelyet apródfazonra nyírattam, de még annyi fáradságot se vettem magamnak, hogy kifésüljem… Továbbá nevetségesen kikerekedett, pufók képem lett, ami a kezelés mellékhatása. Úgy festettem, mint egy normális testalkatú egyén, akinek léggömb van a feje helyén. A felpüffedt bokámról nem is szólva. És mégis – amikor rásandítottam, még mindig engem nézett.

Az jutott eszembe, hogy miért hívják ezt szemkontaktusnak.

Beléptem a körbe, és leültem Isaac mellé, aki kétszéknyire ült a fiútól. Megint rápillantottam. Még mindig engem figyelt.

Csak hogy tisztázzuk: szexi volt. Ha egy antiszex srác bámul fáradhatatlanul, az a legjobb esetben kínos, a legrosszabb esetben egyfajta bántalmazás. De egy szexi fiú… na, szóval.

Elővettem a telefonomat, és bekapcsoltam, hogy lássam az időt: 16.59. A kör megtelt a balszerencsés tizenkét–tizennyolc évesekkel, azután Patrick rákezdte a derű imáját: Uram, adj nekem derűt, hogy elfogadjam azokat a dolgokat, amelyeken nem változtathatok, bátorságot, hogy változtassak azokon, amelyeken lehet, és bölcsességet, hogy meg tudjam különböztetni a kettőt. A fiú még mindig engem bámult. Éreztem, hogy vörösödöm.

Végül úgy döntöttem, hogy a legjobb stratégia, ha visszabámulok rá. Utóvégre a fiúk nem sajátíthatják ki maguknak a fixírozást. Így hát bámulni kezdtem, miközben Patrick ezredszer is ismertette a kigolyózását stb., és hamarosan farkasszemet néztünk. Egy idő után a fiú elmosolyodott, és végre-valahára elfordította kék szemét. Amikor visszanézett rám, felrántottam a szemöldököm, jelezve: én győztem!

Vállat vont. Patrick folytatta, azután jött a bemutatkozás.

– Isaac, talán ma te szeretnél az első lenni. Tudom, hogy nagy kihívások várnak rád.

– Ja – mondta Isaac. – Isaac vagyok. Tizenhét éves. Úgy néz ki, hogy két héten belül műtenek, utána pedig megvakulok. Nem mintha panaszkodni akarnék vagy ilyesmi, mert tudom, hogy sokan közülünk ennél messze rosszabbul jártak, de azért úgy vélem, hogy a vakság eléggé szívás. Bár nekem segít a barátnőm. És olyan barátaim vannak, mint Augustus. – A fiú felé biccentett, akinek most már neve is volt. – Hát, ja – folytatta. Az ujjait bámulta, amelyek úgy keresztezték egymást, mint valami karók. – Úgyse lehet mit tenni.

– Mi itt vagyunk neked, Isaac – mondta Patrick. – Srácok, hadd hallja Isaac!

Mi pedig egyhangúan elmormoltuk: – Mi itt vagyunk neked, Isaac.

Michael következett. Tizenkét éves volt. Leukémiás. Mindig is az volt. De amúgy oké volt. (Legalábbis ő azt állította. Lifttel jött.)

Lida tizenhat volt, és olyan csinos, hogy a szexi fiúnak őt kellett volna bámulnia. Törzsvendég volt – hosszabb ideje lábadozott a vakbélrákból, amiről addig nem is tudtam, hogy létezik. Azt mondta – mindig azt mondta, ahányszor én ott voltam a támaszcsoportban –, hogy erősnek érzi magát, ami nekem, akinek az orrcimpáját az oxigéncső birizgálta, eléggé hőzöngésnek tűnt.

Még öten voltak a fiú előtt. Egy kicsit elmosolyodott, amikor ő került sorra. A hangja mély volt, fátyolos és halálian szexi.

– Augustus Watersnek hívnak – mondta. – Tizenhét éves vagyok. Másfél éve volt egy kis karambolom egy oszteoszarkómával, de most csak Isaac kérésére jöttem el.

– Na és hogy érzed magad? – kérdezte Patrick.

– Ó, remekül. – Augustus Waters félmosolyra húzta ajkát. – Olyan hullámvasúton ülök, barátom, amely csak fölfelé megy.

Amikor rám került a sor, azt mondtam: – Hazel a nevem. Tizenhat éves vagyok. Pajzsmirigyrákom van, és áttétek a tüdőmben. Egyébként oké vagyok.

Gyorsan telt az óra. Ismét szóba kerültek a harcok, a nyertes ütközetek egy alapból vesztes háborúban; szóba került, hogy nem szabad feladni a reményt; családokat magasztaltak és elítéltek; megegyeztünk benne, hogy a barátok ezt nem értik; könnyek hullottak, vigaszt kínáltunk. Sem Augustus Waters, sem én nem szólaltunk meg, amíg Patrick azt nem mondta: – Augustus, talán szeretnéd megosztani a félelmeidet a csoporttal.

– A félelmeimet?

– Igen.

– A feledéstől félek – vágta rá gondolkodás nélkül. – Úgy félek, mint a közmondásos vak ember, aki fél a sötétben.

– Ott még nem tartunk – mosolygott Isaac.

– Érzéketlen voltam? – kérdezte Augustus. – Elég vak tudok lenni a mások érzékenységére.

Isaac elnevette magát, ám Patrick rosszallóan fölemelte az ujját, és azt mondta: – Augustus, kérlek. Térjünk vissza hozzád és a te küzdelmedhez. Azt mondtad, a feledéstől félsz?

– Azt mondtam – bólintott Augustus.

Patrick mintha zavarba jött volna. – Öö… hozzá akar szólni valaki ehhez?

Három éve nem jártam rendes iskolába. A szüleim voltak a legjobb barátaim. A harmadik legjobb barátom egy író volt, aki azt sem tudta, hogy létezem. Elég félénk vagyok, nem az a típus, aki folyton emelgeti a kezét.

Mégis, ez egyszer elhatároztam, hogy beszélni fogok. Félig fölemeltem a kezem, és Patrick leplezetlen örömmel lecsapott rám: – Hazel! – Biztos volt benne, hogy most megnyílok. A Csoport Része leszek.

Augustus Watersre néztem, és ő visszanézett. Olyan kék volt a szeme, hogy szinte át lehetett látni rajta. – Eljön az idő – mondtam –, amikor mind halottak leszünk. Mind. Eljön az idő, amikor nem marad ember, aki emlékezzék, hogy léteztünk, vagy arra, hogy fajunk bármit is csinált. Senki sem marad, hogy emlékezzék Arisztotelészre vagy Kleopátrára, pláne rád. Elfelejtenek mindent, amit tettünk, építettünk, írtunk, kigondoltunk és felfedeztünk, és ennek itt – széles mozdulattal körbemutattam – nem lesz semmi értelme. Talán hamarosan eljön ez az idő, de az is lehet, hogy sok millió év telik el addig, de még ha túléljük is a Nap összeomlását, akkor sem élhetünk örökké. Volt idő, amely előtt az organizmusok nem ismerték a tudatot, és lesz idő, amikor nem ismerik. Ha az emberi feledés elkerülhetetlensége aggaszt, annyit javasolhatok, ne törődj vele. Isten a megmondhatója, mindenki ezt teszi.

Mindezt fent említett harmadik legjobb barátomtól, Peter Van Houtentől, a Mennyei megbántás emberkerülő szerzőjétől tudom. Számomra ez a könyv közelíti meg a legjobban a Biblia fogalmát. Ismerőseim közül Peter Van Houten az egyetlen személy, aki (a) érti, milyen a haldoklás, és (b) nem halott.

Miután befejeztem, meglehetősen hosszú csönd következett, amelyben Augustus fülig érő szájjal elmosolyodott. Egyáltalán nem annak a fiúnak a féloldalas kis mosolya volt, aki szexi próbált lenni, miközben engem bámult, hanem valódi mosoly, túl nagy is az arcához képest. – A mindenit! – mondta halkan. – Nem vagy semmi!

Egyikünk sem szólt többet a támaszcsoport hátralevő idejében. Befejezésül kézen kellett fognunk egymást, és Patrick vezette az imát: – Jézus Krisztus urunk, mi, a rák túlélői összegyűltünk itt a Te szívedben, szó szerint a Te szívedben. Te és egyedül Te ismersz minket úgy, ahogy mi ismerjük magunkat. Vezess minket megpróbáltatásainkban az életre és a Fényre. Imádkozunk Isaac szeméért, Michael és Jamie véréért, Augustus csontjaiért, Hazel tüdejéért, James torkáért. Imádkozunk, hogy gyógyíts meg minket, hogy érezhessük a Te szeretetedet és a Te felfoghatatlan békességedet. Szívünkben megemlékezünk azokról, akiket ismertünk és szerettünk, és akik hazatértek hozzád: Mariára, Kade-re, Josephre, Haley-re, Abigailre, Angelinára, Taylorra, Gabrielre és…

Hosszú volt a lista. A világ tele van halottakkal. Miközben Patrick tovább dünnyögött, papírról olvasva föl a neveket, mert túl sokan voltak ahhoz, hogy megjegyezhesse őket, behunytam a szemem, és imádságos gondolatokra törekedtem, de leginkább azzal a nappal foglalkoztam, amikor a nevem felkerül arra a listára, a legvégére, amelyre már senki sem figyel.

Amikor Patrick végzett, együtt elmondtuk ezt az ostoba mantrát – GYÖNYÖRŰ NAP EZ A MAI! – és ezzel vége volt. Augustus Waters felállt, és odajött hozzám. A járása éppen olyan féloldalas volt, mint a mosolya. Toronyként magasodott fölém, de megtartotta a kellő távolságot, így nem kellett hátraszegnem a fejem, hogy a szemébe nézzek. – Mi a neved? – kérdezte.

– Hazel.

– Nem, a teljes neved.

– Ühm, Hazel Grace Lancaster. – Éppen mondani akart valamit, amikor odajött Isaac. – Tartsd a vonalat – emelte föl az ujját Augustus, és Isaac felé fordult. – Még rosszabb volt, mint az elmondásod alapján gondoltam.

– Figyelmeztettelek, hogy vacak!

– Minek bajlódsz vele?

– Nem tudom. Talán segít?

Augustus odahajolt hozzá, azt hitte, így nem hallom. – Ő törzstag? – Nem hallottam, mit szólt Isaac, de Augustus válaszolt neki: – Majd megmondom. – Két kézzel megszorította Isaac vállát, azután fél lépést hátrált. – Mesélj Hazelnek a klinikáról.

Isaac a büféasztalra támaszkodott, és hatalmas szemével rám nézett. – Jól van, szóval ma reggel elmentem a klinikára, és mondtam a sebészemnek, hogy inkább süket lennék, mint vak. Ő pedig azt válaszolta: „Ez nem így működik”, mire én: „Ja, tisztában vagyok vele, hogy nem így működik, csak azt mondtam, inkább süket lennék, mint vak, ha volna választásom, bár tisztában vagyok vele, hogy nincs”, ő pedig azt mondta: „Nos, a jó hír az, hogy nem leszel süket”, mire én: „Köszönöm, amiért elmagyarázta, hogy a szemrákomtól nem fogok megsüketülni. Olyan szerencsésnek érzem magam, amiért egy magához fogható szellemóriás kegyeskedik megoperálni.”

– Nagyon bajnoknak tűnik ez a sebész – mondtam. – Majd igyekszem beszerezni egy kis szemrákot csak azért, hogy megismerhessem a pasit.

– Sok szerencsét hozzá. Na, jó, mennem kell. Monica vár. Addig bámulom, amíg még tehetem.

– Holnap Gerillaháború? – kérdezte Augustus.

– Naná. – Isaac a fokokat kettesével szedve felrohant a lépcsőn.

Augustus Waters felém fordult. – Szó szerint – mondta.

– Szó szerint? – kérdeztem.

– Szó szerint Jézus szívében vagyunk – felelte. – Azt hittem, hogy egy templom pincéjében vagyunk, de mi szó szerint Jézus szívébe kerültünk.

– Valakinek szólni kéne Jézusnak – válaszoltam. – Veszélyes lehet rákos gyerekeket tárolni a szívében.

– Én megmondanám neki – közölte –, de sajnos, szó szerint beleszorultam a szívébe, így nem hallaná. – Nevettem. A fejét csóválta, és csak nézett.

– Mi van? – kérdeztem.

– Semmi – felelte.

– Miért bámulsz így rám?

Augustus féloldalasan mosolygott. – Mert olyan szép vagy. Számomra gyönyörűség nézni a szép embereket, és egy ideje úgy döntöttem, hogy nem tagadom meg magamtól a létezés egyszerűbb örömeit. – Kurta, kényelmetlen hallgatás után folytatta: – Különösen, miután voltál olyan kedves rámutatni, hogy mindez a feledésbe és hasonlókba torkollik.

Gúnyosan prüszköltem vagy sóhajtottam, vagy úgy fújtam ki a levegőt, ami köhögésre is emlékeztethetett, majd azt feleltem: – Nem vagyok szé…

– Úgy nézel ki, mint a végidők Natalie Portmanje. A V mint vérbosszúban.

– Nem láttam – válaszoltam.

– Tényleg? – kérdezte. – Bubifrizurás gyönyörű lány nem csípi a felsőbbséget, és akarata ellenére beleszeret egy fiúba, akiről tudja, hogy csak bajt hoz rá. A te életrajzod, amennyire meg tudom ítélni.

Minden szavával flörtölt. Egészen begerjesztett, de komolyan. Azt se tudtam, hogy a pasik képesek begerjeszteni – mármint a való életben.

Egy fiatalabb lány ment el mellettünk. – Hogy vagy, Alisa? – kérdezte Augustus.

A lány elmosolyodott és halkan válaszolt: – Szia, Augustus.

– A Memorialból való – magyarázta a fiú. A Memorial egy nagy kutatókórház. – Te hova jársz?

– A gyerekkórházba – feleltem vékonyabb hangon, mint vártam. Bólintott. Úgy tűnt, befejeztük a beszélgetést. – Nos – mondtam, tétován bólintva a lépcső felé, ami kivezetett minket Jézus szó szerinti szívéből. Elindultam. Mellettem sántikált. – Hát akkor, talán viszlát legközelebb? – kérdeztem.

– Meg kéne nézned – mondta. – Úgy értem, a V mint vérbosszút.

– Oké – válaszoltam. – Majd megnézem.

– Nem. Velem. Nálam – mondta. – Most.

Megálltam. – Alig ismerlek, Augustus Waters. Szekercés gyilkos is lehetsz.

Biccentett. – Ez bizony igaz, Hazel Grace. – Elment mellettem, vállán feszült a zöld, kötött pólóing, egyenesen tartotta a hátát, és csak egy kicsit billent jobbra, miközben egyenletesen és magabiztosan lépkedett azzal, amiről eldöntöttem, hogy csakis műláb lehet. Az oszteoszarkóma néha elvisz egy végtagot, hogy megjegyezzen magának. Azután, ha tetszünk neki, elviszi a maradékot is.

Mentem utána fölfelé, de lemaradtam, mert lassan haladtam. A lépcső nem a tüdőmnek való terep.

Azután kijutottunk Jézus szívéből a parkolóba, ahol a tavaszi levegő egy hajszállal volt hűvösebb a tökéletesnél, és fájdalmasan mennyei volt a késő délutáni napfény.

A mama még nem volt ott, ami szokatlan, mert rendszerint ő vár rám. Körülnéztem, és megpillantottam egy magas, áramvonalas, barna lányt, akit Isaac a templom kőfalának döntött, miközben meglehetős agresszivitással csókolta. Elég közel voltak, így hallottam a fura hangokat, amit az összeérő szájuk adott, és azt is, amit Isaac mondott: – Örökké. – Meg amit a lány válaszolt: – Örökké.

Augustus váratlanul ott állt mellettem, és félig súgva mondta: – A nyilvános érzelemnyilvánítás nagy hívei.

– És mi az az „örökké”? – A szörcsögés felhangosodott.

– A kapcsolatuk. Örökké szeretni fogják egymást, meg ilyesmi. Szerény becslésem alapján az örökké szót legalább négymilliószor küldték el SMS-ben egymásnak az elmúlt évben.

Befutott két autó, elvitték Michaelt és Alisát. Már csak Augustus és én maradtunk, és néztük Isaacot és Monicát, akik olyan hevesen ügyködtek tovább, mintha nem is az imádság házának dőlnének. Isaac megmarkolta a lány didijét a pólón át, a tenyere nem mozdult, csak az ujjai járkáltak. Találgattam, hogy jó érzés-e. Nem tűnt valószínűnek, de úgy döntöttem, meg lehet bocsátani Isaacnak, mivel meg fog vakulni. Az érzékeknek lakomázniuk kell, amíg van éhség meg minden.

– Gondolj arra az utolsó útra a kórházba – mondtam halkan. – Az utolsó alkalomra, amikor még te vezetsz.

– Elrontod a kedvemet, Hazel Grace – mondta rám se nézve Augustus. – Én csak igyekszem megfigyelni egy ifjú szerelmet a maga elbűvölő sutaságában.

– Szerintem fáj a didije – mondtam.

– Igen, nehéz megállapítani, hogy Isaac be akarja-e zsongatni, vagy emlővizsgálatot végez. – Azután Augustus Waters a zsebébe nyúlt, és elővett egy doboz cigarettát, igen, azt! Kinyitotta, a szájába dugott egy szálat.

– Ez komoly? – kérdeztem. – Szerinted ez menő? Úristen, most rontottál el mindent!

– Milyen mindent? – kérdezte felém fordulva. A cigaretta meggyújtatlanul lógott mosolytalan szája sarkában.

– Az egész mindenséget, amiben egy srác, aki nem csúnya, nem buta és semmilyen értelemben sem elfogadhatatlan, megbámul engem, színésznőkhöz hasonlít, és arra kér, hogy nézzek meg egy filmet a házában. De természetesen mindig van egy hamartia, a tiéd ez, ó, istenem, van egy ROHADT RÁKOD, mégis pénzt adsz egy cégnek, hogy MÉG TÖBB RÁKOD lehessen. Úristen! Hadd közöljem veled, milyen érzés, ha nem tudsz lélegezni. SZAR! Ez totál kiábrándító. Totál.

– Hamartia? – kérdezte. Még mindig a szájában volt a cigaretta, amitől feszesebb lett az állkapcsának a vonala. Állati jó vonala volt az állkapcsának, sajnálatos módon.

– Végzetes hiba – magyaráztam és elfordultam. A járda felé indultam, hátrahagyva Augustus Waterst, azután hallottam, hogy autó közeledik az úttesten. A mama volt, aki azt várta, hogy szerezzek barátokat meg minden.

Csalódottság és harag különös keveréke töltött el. Még azt sem tudom, mi volt ez az érzés, csak azt, hogy erős, és szerettem volna pofon csapni Augustus Waterst, ugyanakkor szerettem volna kicserélni a tüdőmet egy olyan tüdőre, amely hajlandó tüdőzni. Ott álltam tornacipősen a járdaszélen, mellettem a kiskocsi az oxigénpalack koloncával, és abban a pillanatban, amikor a mama megjelent, éreztem, hogy egy kéz megmarkolja az enyémet.

Kirántottam a kezem, de azért Augustus felé fordultam.

– Nem árt, ha nem gyújtod meg – mondta, miközben a mama megállt. – Én pedig sosem gyújtom meg. Ez egy metafora: a fogad közé szorítod a gyilkost, de nem adsz neki hatalmat a gyilkolásra.

– Metafora – ismételtem kétkedve. A mama várt.

– Metafora – felelte Augustus.

– Úgy döntöttél, hogy a metaforikus felhangok határozzák meg a viselkedésedet… – mondtam.

– Hát persze. – Elmosolyodott. Széles, lökött, valódi mosollyal. – Nagyon hiszek a metaforákban, Hazel Grace.

A kocsi felé fordultam. Megütögettem az ablakot. A mama leengedte. – Elmegyek, megnézek egy filmet Augustus Watersszel – mondtam. – Kérlek, vedd föl nekem az AKT többi epizódját.

MÁSODIK FEJEZET

Augustus Waters borzalmasan vezetett. Ha megállt vagy elindult, mindig ZÖKKENT egy hatalmasat. Valahányszor fékezett, belefeszültem a Toyota SUV biztonsági övébe, azután hátranyaklott a fejem, valahányszor gázt adott. Lehet, hogy ideges voltam – egy idegen fiú kocsijában ültem, a háza felé tartottunk, és fájón éreztem, hogy vacak tüdőm összetett erőfeszítésekkel hárítja az alkalmatlan gyorsulások hatásait –, de olyan iszonyú pocsékul vezetett, hogy nem tudtam másra gondolni.

Talán másfél kilométert tettünk meg ilyen szaggatott csöndben, mielőtt Augustus megszólalt: – Háromszor buktam meg a vizsgán.

– Nem mondod!

Nevetve bólogatott. – Nem érzem a nyomást a műlábbal, a bal lábammal pedig nem érzek rá a vezetésre. Az orvosaim azt mondták, hogy a legtöbb amputált probléma nélkül vezet, de hát… Én nem. Mindenesetre, negyedszer is nekirugaszkodtam a vizsgának, és körülbelül úgy ment, mint most. – Nyolcszáz méterrel előttünk a lámpa pirosra váltott. Augustus rátaposott a fékre, beletaszítva engem a biztonsági öv háromszögű ölelésébe. – Elnézést. Isten bizony, próbálok kíméletesen vezetni. Szóval a vizsga végén, amikor már totál biztos voltam benne, hogy ismét kudarcot vallottam, a vizsgáztató azt mondta: „Nem szép, ahogy vezetsz, de technikailag nem veszélyes.”

– Sajnos nem oszthatom a véleményét – mondtam. – Rákprémiumra gyanakszom. – Rákprémiumnak nevezik azokat az apróságokat, amik a rákos gyerekeknek járnak, az egészségeseknek meg nem: dedikált labda a kosárlabda hőseitől, késve is beadható házi feladat, meg nem érdemelt jogosítvány stb.

– Ja – felelte Augustus. A lámpa zöldre váltott. Felkészültem. Augustus beletaposott a gázba.

– Hallottad, hogy árulnak kézi irányítót olyanoknak, akik nem tudják használni a lábukat? – hívtam föl a figyelmét.

– Ja – biccentett. – Talán majd egyszer. – Úgy sóhajtott, amitől arra kellett gondolnom, hogy hisz-e a „majd egyszer” létezésében. Tudom, hogy az oszteoszarkómánál nagyon jó a gyógyulási arány, de akkor is.

Számos módon mérhetjük föl, mennyire bízik valaki a túlélésben anélkül, hogy valóban megkérdeznénk. A klasszikus módszer mellett döntöttem: – Szóval iskolába jársz? – A szülők általában kiveszik az embert az iskolából, ha várható, hogy fűbe harapunk.

– Igen – felelte. – A North Centralba. Egy év késéssel ugyan, de másodéves vagyok. Te?

Fontolgattam, hogy hazudok. Végtére is senkinek sem rokonszenves egy hulla. De aztán inkább az igazat mondtam. – Nem, a szüleim három éve kivettek.

– Három éve? – hüledezett.

Nagy vonalakban felvázoltam a csodámat: tizenhárom éves koromban megállapították nálam a IV. stádiumban levő pajzsmirigyrákot. (Azt nem mondtam el, hogy a diagnózis három hónappal maradt le az első vérzésem mögött. Valahogy így: Gratulálunk! Most már nő vagy! Úgyhogy halj meg.) Azt mondták, hogy gyógyíthatatlan.

Volt egy műtétem, amelyet nyaki nyirokcsomóirtásnak neveznek, és pontosan olyan kellemes, mint amilyennek hangzik. Azután jött a besugárzás. Azután kipróbáltak valamilyen kemoterápiát a tüdőm tumorjain. A daganatok zsugorodtak, azután megnőttek. Addigra tizennégy lettem. A tüdőm kezdett megtelni vízzel. Máris olyan voltam, mint egy vízi hulla: kezem-lábam megdagadt, a bőröm kirepedezett, az ajkam állandóan kék volt. Ekkor kaptam ezt a gyógyszert, hogy ne rémüljek teljesen halálra a ténytől, hogy nem bírok lélegezni, amit intravénásan nyomattak belém több mint egy tucat más gyógyszerrel együtt. De még így is kissé kellemetlen a fuldoklás, főleg hónapokon át. Végül az intenzíven kötöttem ki tüdőgyulladással, és mama az ágyam mellett térdelve kérdezgette: – Felkészültél, életem? – És azt feleltem neki, hogy fel, a papa pedig csak hajtogatta, mennyire szeret, és a hangja már nem is lehetett volna megtörtebb, én is hajtogattam, hogy mennyire szeretem, és fogtuk egymás kezét, én pedig nem kaptam levegőt, a tüdőm pánikba esett, zihált, felrántott a fekvésből, olyan testhelyzetbe próbált jutni, amelyben levegőt kap, és én szégyelltem a szüleim kétségbeesését, utáltam, amiért nem akarnak egyszerűen elengedni, emlékszem, mama azt hajtogatta, hogy nincsen semmi baj, nekem sincs semmi bajom, és nem lesz semmi bajom, és apám olyan erősen igyekezett nem zokogni, hogy amikor kirobbant belőle, ami rendszeresen megtörtént, akkor az olyan volt, mint a földrengés. És emlékszem, hogy nem akartam felébredni.

Mindenki azt képzelte, hogy végem van, de Mariának, a rákdoktoromnak sikerült kiszívni egy kis folyadékot a tüdőmből, és kevéssel rá bekattantak a tüdőgyulladásra kapott antibiotikumok.

Felébredtem, és hamarosan bekerültem egy olyan kísérleti kezelésbe, amelyek arról híresek a Rákosok Köztársaságában, hogy Nem Működnek. A gyógyszert Phalanxifornak hívják, ez egy olyan molekula, amelyet arra terveztek, hogy hozzátapadjon a ráksejtekhez és lelassítsa a növekedésüket. Hetven százaléknál nem működött. Bennem azonban működött. A daganatok összezsugorodtak.

És úgy is maradtak. Éljen a Phalanxifor! Az elmúlt tizennyolc hónapban az áttételeim alig növekedtek. Maradt tüdőm, amely ugyan nem hajlandó tüdőzni, de feltehetőleg a végtelenségig képes elküszködni oxigénpermet és a mindennapi Phalanxifor segítségével.

Elismerték, hogy Rákcsodám csak egy kis időt vásárolt nekem. (Még nem tudom, mennyit.) De amikor Augustus Watersszel beszéltem, a lehető legrózsásabb képet festettem neki, még ki is színezve a csoda csodálatosságát.

– Akkor visszamehetsz az iskolába – mondta.

– Igazából nem – magyaráztam –, mert már túl vagyok az érettségi vizsgán. Az MCC-re járok. – Ez a mi városi főiskolánk.

– Főiskolás lány – biccentett. – Ez megmagyarázza a kifinomultság auráját. – Rám vigyorgott. Játékosan megütöttem a karját, és éreztem a bőr alatt a bámulatosan feszes izmokat.

Csikorogva befordultunk egy két és fél méter magas, vakolt fallal körülvett lakóparkba. Balra az első volt az ő házuk. Emeletes, gyarmati stílus. Zökkenve megálltunk a felhajtón.

Követtem a házba. A bejárat mellett fatábla lógott, amelyre dőlt betűkkel azt írták: Az otthon ott van, ahol a szívünk van, és mint kiderült, az egész házat felsallangozták hasonló szentenciákkal. Jó barátot nehéz találni, és lehetetlen elfelejteni, olvastam a fogas mellett. Nehéz idők szülik az igaz szeretetet, ígérte egy tűfestéses párna a stílbútorokkal berendezett nappaliban. Augustus látta, hogy olvasok. – A szüleim bátorításoknak hívják őket – magyarázta. – Mindenütt ott vannak.

A mamája és a papája Gusnak szólította. Enchiladát készítettek a konyhában (a mosogató melletti festett üveglapra azt írták buborékbetűkkel: A család örök). A mamája csirkehúst adagolt tortillákba, amelyeket a papája összetekert, és üvegtálba tett. Nem látszott meglepni őket az érkezésem, ami logikus. Attól, hogy Augustus mellett különlegesnek érzem magam, nem szükségszerűen jelenti azt, hogy különleges vagyok. Lehet, hogy minden este másik lányt hoz haza, hogy filmet nézzen vele, és letapizza.

– Ő Hazel Grace – mutatott be.

– Csak Hazel – mondtam.

– Hogy vagy, Hazel? – kérdezte Gus papája. Magas volt – csaknem olyan magas, mint Gus –, és olyan sovány, amilyenek szülő korú emberek általában nem szoktak lenni.

– Jól – feleltem.

– Milyen volt Isaac támaszcsoportja?

– Hihetetlen – válaszolta Gus.

– Te mindent leszólsz – mondta az anyja. – Hazel, te élvezed?

Egy pillanatig hallgattam, igyekeztem kitalálni, hogy Augustus kedve szerint vagy a szülei kedve szerint kell-e válaszolnom. – A legtöbben igazán kedvesek – mondtam végül.

– Mi pontosan ugyanilyennek találtuk a családokat a Memorialban, amikor Gus kezelése miatt jártunk oda – tette hozzá Gus apja. – Mindenki nagyon kedves volt. És erős is. A legsötétebb napokban küldi el hozzád az Úr a legjobb embereket.

– Gyorsan egy párnát és egy kis cérnát, mert ebből bátorítást kell csinálni – mondta Augustus. Az apja bosszankodni látszott, ám Gus átölelte hosszú karjával a nyakát: – Csak vicceltem, apa. Szeretem ezeket a hülye bátorításokat. De tényleg. Csak nem ismerhetem be, mert tizenéves vagyok. – Az apja a szemét forgatta.

– Velünk vacsorázol, ugye? – kérdezte a mamája. Kicsi, barna asszony volt, némileg egérszerű.

– Nem tudom – feleltem. – Tízre otthon kell lennem. És hát, szóval, nem eszem húst.

– Ez nem gond. Csinálunk néhány vegetáriánust – mondta.

– Mert az állatok olyan cukik? – kérdezte Gus.

– Minimálisra akarom csökkenteni azoknak a halálokoknak a számát, amelyekért én vagyok a felelős – válaszoltam.

Gus kinyitotta a száját, aztán nem mondott semmit.

A mamája törte meg a csöndet. – Szerintem ez csodálatos.

Egy keveset beszélgettünk arról, mi teszi Híres Waters-féle Enchiladává az enchiladát, amit Nem Szabad Kihagyni, azután arról, hogy Gusnak is tízkor van takarodó, és mennyire nem bíznak azokban, akiknél nem tízkor van kapuzárás, majd arról, hogy iskolás vagyok-e – „főiskolás”, szúrta közbe Augustus –, továbbá az időjárásról, hogy milyen teljesen és tökéletesen rendhagyó volt a március, és hogyan újul meg tavasszal a világ, és egyetlenegyszer sem kérdeztek rá az oxigénpalackra vagy a diagnózisomra, ami egyszerre volt bizarr és csodálatos, és aztán Augustus azt mondta: – Hazel és én megnézzük a V mint vérbosszút, hogy lássa filmes hasonmását, Natalie Portmant a második évezred közepén.

– Tietek a nappali tévéje, ott megnézhetitek – mondta az apja boldogan.

– Inkább az alagsorban nézzük meg – felelte Augustus.

Az apja fölnevetett. – Ügyes. Nappali.

– De én szeretném megmutatni Hazel Grace-nek az alagsort – erősködött Augustus.

– Csak Hazel – jegyeztem meg.

– Akkor mutasd meg Csak Hazelnek az alagsort – felelte az apja. – Azután gyertek föl, és nézzétek meg a filmet a nappaliban.

Augustus felfújta az arcát, a lábára helyezte a testsúlyát, és rántott egyet a derekán, előrelökve a műlábát. – Rendben – motyogta.

Követtem a szőnyeggel borított lépcsőn az alagsori hatalmas hálószobába. Szemem magasságában polc futott körbe a falakon, amely tömve volt kosárlabda-ereklyékkel. Trófeák tucatjai: aranyozott műanyag emberek ugrás közben, cselezve vagy a magasba nyúlva, hogy bedobják a láthatatlan kosárba a labdát. Volt még rengeteg dedikált labda és tornacipő.

– Kosaraztam – magyarázta Augustus.

– Biztos nagyon jó voltál.

– Nem voltam rossz, de ez az összes cipő és labda rákprémium. – Odament a tévéhez, amely mellett nagyjából gúla alakban halmozódtak a videojátékok és a DVD-k. Lehajolt, elvette a V mint vérbosszút. – Tipikus indianai fehér srác voltam – mondta. – Az volt az álmom, hogy feltámasztom a középdobás elveszett művészetét, de aztán egy napon a szabaddobást gyakoroltam, csak álltam a büntetővonalon a North Central tornatermében, és dobáltam a labdákat. Ekkor váratlanul eszembe jutott, hogy nem értem, miért hajigálok át egy gömb alakú tárgyat egy gyűrű alakú tárgyon. A létező leghülyébb dolognak tűnt, ami egyáltalán megtehető. A kis srácokra gondoltam, ahogy dugdossák a henger alakú pálcikát a kerek lyukon át, és amint egyszer rájöttek, hónapokig nem tudnak betelni vele, és hogy alapjában véve a kosárlabda sem más, mint ennek a gyakorlatnak az aerobikosabb változata. Mindenesetre még sose csináltam ilyen sokáig a szabaddobást, zsinórban nyolcvanszor beletaláltam, ez volt életem legjobb sorozata, de miközben csináltam, egyre inkább kétévesnek éreztem magam. Azután valamilyen okból a gátfutók jutottak az eszembe. Jól vagy?

Leültem vetetlen ágya sarkára. Nem akartam én semmire sem célozgatni vagy ilyesmi, csak elfáradok, ha sokáig kell állnom. Álltam a nappaliban is, azután lejöttünk a lépcsőn, ahol ismét álltam, ami meglehetősen sok nekem, és nem akartam elájulni vagy ilyesmi. Hajlamos voltam elalélni, mint egy viktoriánus hölgy. – Jól vagyok – feleltem. – Csak hallgatlak. Gátfutók?

– Igen, gátfutók. Nem tudom, miért. Azon kezdtem gondolkodni, ahogy futnak a versenyeken, átugrálják ezeket a teljesen önkényesen fölállított akadályokat, amelyek az útjukat állják. És tudod, azon tűnődtem, hogy eszébe jutott-e a gátfutóknak valaha is: gyorsabban haladnánk, ha megszabadulnánk az akadályoktól.

– Ez még a betegséged előtt volt? – kérdeztem.

– Hát igen, az is benne volt. – Csak a fél szájával mosolygott. – Úgy esett, hogy az egzisztencialista szabaddobásokkal zsúfolt nap volt az utolsó kétlábas napom. Egy hétvégén történt, a műtét beütemezése és végrehajtása között. Van némi rálátásom arra, amin Isaac átmegy.

Bólintottam. Tetszett Augustus Waters. Nagyon, nagyon, de nagyon tetszett. Tetszett, hogy valaki mással fejezte be a történetét. Tetszett a hangja. Tetszettek az egzisztencialista szabaddobások. Tetszett, hogy professzor a Kissé Féloldalas Mosolyok tanszékén, és egyidejűleg Annak a Hangnak a tanszékén, amitől a Bőröm Igazibb Bőrnek Érzi Magát. És az is tetszett, hogy két neve van. Mindig kedveltem a