Ebisawa Asuya

Virág Jácint

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Ebisawa Asuya

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-109-1

Ágenda Kiadó

Debrecen

2024

Első fejezet

A könyvtár ablakain fényes sávban sütött be a nap, megfestve a polcok oldalát. Minden csendes volt, emberi léptek alig-alig törték meg a némaságot. Olyanfajta volt ez a csendesség, amire azok vágynak, akiknek a lelke háborog, akik szeretnének elbújni a világ elől. A könyvek betűi egy messzi tájra, ismeretlen, vagy kitalált utakra kalauzolhatnak minket, az olyanokat, akik esetleg nem lelik helyüket ebben a világban.

Jani talán pont ilyen volt. Puhán lépdelve sétált a polcok között. Égkék szemét a könyveken járatta. Még ő maga sem tudta, hogy mit szeretne. Kalandot? Tudományt? Bármit, ami a szívében zakatoló valóságot elfeledteti?

Megállt egy polc előtt, végignézte a könyvek gerincét. Sóhajtva emelte meg az ujját, és húzta végig rajtuk. Nem döntött még, így világosbarna hajába túrt, ami már hosszabb volt, mint megszokta, de mindenki szerint jól állt neki.

Tovább sétált, kezével megsimogatta a könyveket. Szíve fájón dobbant, ha arra gondolt, némelyiket már nagyon régen nem vette kezébe senki. Sajnálta, hogy az emberiség odáig jutott, hogy nem olvas könyveket, inkább tévét néz, a telefont böngészi. Szinte már arra néztek furcsán, aki könyvesboltokat látogat, vagy éppen könyvtárat.

Ismét megállt. Egy ismerős kötetet nézett, amit már olvasott, még évekkel korábban. Kalandregény egy matrózról, akit elárultak azok, akiket a barátainak hitt.

Rövidnadrágja zsebében megrezzent a telefonja, de ő rá sem figyelt. Amikor ennyi könyv között tartózkodhatott, a külvilág érdekelte legkevésbé, de most elfelejtette a táskájában hagyni a mobilt. Csiklandozta, de nem nyúlt érte, mert a helyet többre tartotta, mint holmi üzeneteket, hívásokat.

Lassú léptekkel ment tovább. A nyári melegtől, ami kint tombolt, fehér pólója kicsit a hátára tapadt. Vékony termetét ez a szín még véznábbá tette, de mint sok más, a divat sem érdekelte igazán. Ő így érezte jól magát. Kusza hajjal, lezser ruhában, kissé borostásan, mert ahhoz sem volt kedve, hogy a felesleges szőrt leszedje arcáról.

– Oh, hogy az a... – hallotta meg a kissé ijedt hangot, majd egy fém létrának az összetéveszthetetlen csikorgását. – Szárnyat ne növesszek? – morgolódott a férfihang, ami meglepte Janit.

Eddig nem találkozott még a férfival a könyvtárban, így végigsétált a soron, majd átkanyarodott a másikra, ahol meglepődve állt meg. Egy férfi, aki alig volt magasabb az ő százhetven centijénél, épp a legfelső polcot próbálta elérni a háromfokú létráról. Kezében remegett a könyv, a rövidnadrágba bújtatott lába nem kevésbé a fokokon. A fiatal fiúnak nem kellett zseninek lennie ahhoz, hogy rájöjjön, a másik fél a magasban.

Hirtelen megingott a létra, mire az ismeretlen alak, cseppet sem férfiasan felsikkantott. Jani azonnal odalépett a létrához, és átkarolta a férfi derekát, arca a csípőjéhez simult, amit kicsit kínosnak érzett, de az illat, amely megcsapta az orrát, egy pillanat alatt elfeledtette vele a helyzet komikumát. Orgonaillat szállt az orrába, magával hozva megannyi édes emléket a múltból. Megelevenedett egy kert csodás lila és fehér virágokkal, nevetéssel, hinta csikorgásával.

– Köszönöm! – szakította ki emlékeiből a másik hangja.

Hirtelen engedte el a fiú a másikat, miközben zavartan felnézett. Szeme kikerekedett, ahogy meglátta az eltérő színű szempárt. Az egyik kellemes, meleg barna színű volt, a másik inkább zöld. Jani már olvasott a heterokrómiáról, de élőben soha nem látta eddig. A szemhez tartozott egy szeplős arc, és egy kissé remegő, rózsaszínű száj. A pisze orron épp ekkor gördült végig egy verejtékcsepp. Sápadtan nézett rá a másik, Jani érzékelte, hogy lemászni sem fog tudni egyedül.

– Ha félsz a magasban, miért másztál fel? – kérdezte kissé számonkérően Jani.

– Mert a könyvek nem fognak maguktól a felső polcra vándorolni – grimaszolt a könyvtáros –, és ha nem tűnt volna fel, itt mindenki lassan közelebb van a hetvenhez, mint a nyugdíj korhatárhoz. Nem tudom, hogyan varázsolják fel a tetejére a könyveket – gondolkodott hangosan. – Talán varázslattal. Tudtam én, hogy mind boszorkány, mert folyton sütivel etetnének.

Jani szeme kiguvadt, de szája azonnal megremegett a megállapítás hallatán. Vele pont ugyanezt csinálták, akárhányszor belépett a helyiségbe. Próbálta türtőztetni magát, de feltört belőle a nevetés. Szája elé kapta a kezét, de ez sem tudta tompítani a reakcióját. Rázta a nevetés. Felpislogott a férfira, aki kedvesen mosolygott rá. Jól érezte magát ezekben a pillanatokban, pedig nem szokott idegenekkel fél pillanat alatt összebarátkozni. Bár az sem volt jellemző rá, hogy ölelgesse őket. Kifejezetten nehezen nyitott, de most úgy érezte, hogy a másiknak teljesen igaza van.

– Ne haragudj! – nyikkant nagyot Jani, miközben igyekezett nevetését elfojtani, de nem sikerült neki.

Gondolt ő is ilyeneket, de kimondani eddig nem merte.

– Örülök, hogy okoztam neked pár vidám percet – szólalt meg epésen a létrán álló férfi, de a szája mégis mosolyra húzódott.

– Mivel megnevettettél – nyelt nagyot Jani –, lehet egy kívánságod – vigyorgott fel a heterokróm szemekbe.

– Rakd vissza a könyveket! – kapott a lehetőségen a másik, aki már úgy remegett a létrán, mint a fa levele a kezdődő viharban.

– Legyen! – bólintott Jani, majd várt, hogy a másik leszálljon a létráról, de az meg sem mozdult.

A fiú felvonta a szemöldökét, nem értette először, hogy miért nem mozdul a másik, de aztán meglátta az ujjait, amelyek görcsösen kapaszkodtak a könyvespolcba.

– Gyere! – nyújtotta felé a kezét.

Az idegen kissé remegve, de odanyújtotta neki másik, nem kapaszkodó kezét. Ahogy ujjaik összeértek, Jani még inkább érezte a félelmet az idegenen. Ujjai remegtek, nedvesen értek az övéhez. Megszorította a kezét, biztatta csendben, hogy nem lesz semmi gond, segít neki. Végig a szemébe nézett, ha akart volna, sem bír elfordulni, annyira érdekesnek találta ezt a genetikai eltérést. Az egyik szeme a nyári napsütésre emlékeztette érdekes, sárgás beütésével, míg a zöld a rengeteg könyvben szereplő erdő végtelenségét, sérülékenységét juttatta eszébe.

Lesegítette a létráról a remegő könyvtárost. Amikor annak lába földet ért, kicsit megcsuklott, így Jani utána kapott. Magához ölelte reszkető karját, hogy meg tudjon állni a lábán a furcsa férfi.

– Minden rendben? – kérdezte halkan Jani, mire a másik csak bólintott.

– Most már igen, hogy a földön van a lábam, te pedig kiérdemelted a hős lovag címet – mosolyodott el, mire Jani tarkója kicsit égni kezdett, így jobbnak látta elengedni a másikat.

Gyorsan felmászott a létrára, majd a kezét nyújtotta a férfi felé, aki odaadta neki az első könyvet. Jani megnézte a gerincére ragasztott papírt, majd a helyére illesztette.

– Mondd csak, milyen könyvtáros az, aki fél a magasban? – érdeklődött Jani két könyv között.

– Olyan, aki nem plafonig érő szekrényekhez szokott – adta meg a választ az idegen. – Ha pedig már a sztereotípiáknál járunk, te miért nem vagy nyolcvan plusz éves, mert ők járnak ide.

– Ha minden könyvet megvettem volna eddig, amit elolvastam, a házunk is kicsi lenne a tárolásához. Praktikusabb a könyvtár, bár néha úgy érzem, én vagyok a látványosság benne – húzta el Jani a száját a könyvek pakolása közben.

– Jellemzően nem a mi korosztályunk jár ide – értett egyet a másik is.

– Néha én is furán érzem magam, ha valamiért délelőtt jövök – vallotta be Jani, miközben tovább pakolta a könyveket, amelyeket a másik szorgosan adogatott neki. – A korosztályom nem olvas, ha beülök egy felolvasásra, az idősek néznek rám furán – fintorgott. – De téged nem láttalak még! – nézett újra a férfira.

– Egy hete vagyok alkalmazásban – nyújtott felé újabb könyvet a férfi. Jani bólintott, hogy így már érti, miért nem látta őt korábban. – Nem itt voltam gyakorlaton.

– Gyakorlaton? – nézett kérdőn rá Jani.

– Könyvtár szakon végeztem. Itt pont azután üresedett meg egy hely, miután végeztem. Így jöttem. Nem volt túljelentkezés – nevetett fel keserűen –, pedig a könyvtárnál csodásabb hely nem sok van – nézett végig szeretettel a könyveken.

Jani megállt a pakolásban. Szíve melegen rezzent a másik tekintetétől. Ő is így érzett. A környezete nem értette a könyvek iránti szeretetét. Azt, hogy miért képes órákra elmerülni egy-egy történetben. Mindig szeretett kalandokra indulni már egészen kicsi kora óta. Amikor mások nyaralni jártak, kirándulni, ő ült a ház sarkában, és egy másik világban kalandozott, kiszakadva a valóságból.

Ránézett az eltérő szemű férfire, aki őt figyelte. Arca komolyabbá vált ahogy őt nézte. Jani kicsit zavarba jött. Úgy érezte, hogy gondolatai kiültek az arcára, így ismét pakolni kezdett.

– A mai digitális világban az a furcsa, ha könyvet látnak a kezedben – sóhajtotta Jani, miközben gyengéden a helyére tolt egy, a középkori kultúráról szóló kötetet.

– Szeretem a digitális világot – szólalt meg a könyvtáros. – Sokat segít a katalogizálásban, a keresésben. Sok esetben egy-egy kötetet is így tudnak megmutatni a világnak, mert az eredeti példány már nem elég stabil ahhoz, hogy forgassák őket.

– Nem mondtam, hogy nem jó, csak túlságosan beszippantott mindenkit – helyesbített a fiatalabb. – Sokszor csak ülök, és nézem, ahogy társaim belebújnak a telefonjaikba – mesélte kissé bánatosan a barna hajú fiú. – Nem lehet másról beszélgetni az iskolában, mint a divat, a tehetségkutató műsorok, esetleg a foci.

– Középiskolás vagy? – kérdezte meg hirtelen az idősebbik.

– Most fejeztem be a tizenegyedik osztályt – nyújtózott a könyvek irányába Jani.

– Pár évvel vagy csak fiatalabb nálam – bólintott megértően a másik. – Átérzem a helyzetet. Mindig én voltam a különc, aki a szünetben olvas – nevetett. – Kár, hogy nem jártunk egyszerre középiskolába! Szerintem jól kijöttünk volna.

– Meglehet – értett egyet Jani, újra végignézve a könyvtároson.

Végre valaki egy hullámhosszon volt vele, aminek nagyon örült. Megfordult a fejében, hogy lehetséges, még többet kellene látogatnia ezt a helyet.

– Petikém, hát milyen dolog befogni a látogatót dolgozni? – jelent meg a sor végén egy idős, molett, őszülő hölgy, aki mindig azt mondogatta, hogy Jani igen vézna.

– Nem volt fáradtság Hajni néni – mosolygott rá Jani. Kedvelte őt, akárhogyan is csipkedte az arcát kisebb korában. – Tanultam az új kollégától – nevetett rá, miközben lemászott a létráról.

– Jó gyerek vagy Janikám! – lépett közelebb a nő, és megpaskolta a hátát. – Petikém, anyukád hívott már háromszor – nézett kollégájára, akinek arca elkomorodott, szája széle megrándult.

– Majd visszahívom – morogta, ami nem kerülte el Jani figyelmet sem.

Az eddig vidám férfi teljesen bezárkózott, színes szemében a fény kihunyt.

– Rendben. Van még sok könyv, amit katalogizálni kell, és a te szemed jobb.

Peti bólintott, majd az idős hölgy elcsoszogott. A Peti névre hallgató férfi összecsukta a létrát, és a hóna alá kapta.

– Választottál már? – érdeklődött Péter kedvesen, bár tartózkodóbban.

– Igyekeztem, de mire sikerült volna, inkább megmentettem egy tériszonyos könyvtárost a leeséstől – mosolygott Jani, mire a másik felnevetett.

Hangja kedves volt, a fülnek igen kellemes.

– Akkor igyekezz, mert lassan zárunk!

– Holnap visszajövök! – vágta rá gyorsan Jani, amitől mintha a másik arca ellágyult volna.

– Akkor még jó, hogy feltartottalak – nevetett ismét Peti. – Jani, ugye?

– Igen – bólintott a fiú. – Te pedig Peti.

A férfi szemében érdekes fény gyulladt, szája megremegett, de bólintott. Együtt indultak el a pult felé, ahol már többen is pakolásztak. Mindegyik hölgy kedvesen szólt Janihoz, aki szerette ezt. A nagymamája, akit nagyon szeretett, akinél nyarakat töltöttek el a testvéreivel, évekkel ezelőtt elhunyt. Elköszönt mindenkitől, de mielőtt kiléphetett volna az ajtón, Peti még utánaszólt:

– Jössz holnap? – kérdezte halkan, de a fiú értette.

– Jövök – felelte hátrafordulva. – Nem választottam könyvet, de már tudom, kit faggassak – mosolygott, majd intett, és kisétált a forró, nyári levegőre.

Jócskán a délutánban járt már az idő, de a levegő még mindig tikkadt és száraz volt. Az utcára most kezdtek el kifelé szállingózni az emberek. A fiú lassú léptekkel elindult az átforrósodott betonon. Jobban érezte magát, mint amikor a könyvtár hűvöse mellett döntött. Örült neki, hogy talált egy hasonló korú és érdeklődésű embert a környezetében.

Elmosolyodott, de ekkor megrezzent a telefonja a zsebében. Sóhajtva nyúlt érte. Amikor meglátta legjobb barátnője képét, érzelmei más irányt vettek. A vihar, ami jó ideje tombolt benne, ismét éledezni kezdett szívében. Nem tudta hová tenni ezt a reakciót, amit újra és újra kiváltott belőle barátja megjelenése. Csak nézte a barna, göndörhajú lány szép arcát, mosolygós ajkait. Ismét morajlott benne az érzés, hogy bárhová elmenne, ha arra kérné a másik.

– Szia! – vette fel végül a telefont.

– Mit csináltál? – jött a számonkérés azonnal. – Már háromszor hívtalak!

– Könyvtárban voltam – felelte Jani, mire csak elégedetlenkedő hangfoszlányokat kapott.

– Hihetetlen, hogy évek után is érdekesnek találod – vetette szemére barátnője.

– Évek óta ismerlek, mégsem unlak meg – válaszolta nemes egyszerűséggel Jani, mire a lány felnevetett a vonal túlvégén.

– Jogos – értett egyet barátnője. – A holnap miatt hívlak.

– Ha akarnám, sem tudnám elfelejteni – sóhajtotta Jani. – Lebeszélni róla meg pláne.

– Egyszer vagy tizennyolc éves – érvelt a másik.

– Egyéves is csak egyszer voltam – felelte azonnal cinikusan a fiú.

– Egy kis buli lesz.

A „kis” szón felnevetett Jani.

– Remélem, hogy nem a közösségi központot bérelted ki! – fintorgott.

– Tervben volt – kuncogott fel a lány. – Sokan jönnek. Unokatesóm pár barátnője is.

– Sára, kérlek ne! – könyörgött Jani. – Nem akarok csajozni!

Szíve hevesebben kezdett verni. Egyre kevésbé érezte azt, hogy el kellene mennie ebbe a buliba.

– Semmi nem kötelező – könyörült meg rajta barátja –, de rád férne már egy barátnő.

– Ha akarok, majd lesz – felelte élesebben Jani. Utálta, ha próbáltak neki lányokat beszervezni. – Ha ez a célja a bulinak, én le is mondom – vetette be a végső fegyvert, mert tudta jól, hogy Sára erre visszavonulót fúj.

– Rendben – egyezett bele osztálytársa. – Kicsit korábban átmegyek, és keresünk neked valami jó ruhát – lelkesedett tovább.

– Nem kell, dolgom van előtte – vágta rá gyorsan Jani, amitől a füle vörösödni kezdett.

Nem tervezett másnap könyvtárba menni, de most már akart.

– Mi? – jött a kérdés azonnal.

– Anyunak elintézek pár dolgot – terelt azonnal. Volt is benne igazság, így nem hazudott akkorát. – Viszont lassan hazaérek. Leteszem, mert apu már biztos otthon lesz, és robban a bomba megint – húzta el a száját, mire a lány megértően sóhajtott, majd bontották a vonalat.

A házuk még távol volt, de abban igazat mondott, hogy édesapja már biztosan hazaért, és azóta már legalább kétszer felbosszantotta saját magát. Azonban őt ez már nem hatotta meg. Évekkel ezelőtt túllépett azon, hogy az apjának semmit sem jelent.

Lassan lépdelt, és hagyta maga mögött az utcákat. Egyre távolabb került a város központjától. A település azon részére ért, ahol régi parasztházak álltak csak. Távol esett a városrész mindentől. Nem egy porta már az enyészeté lett. Bekanyarodott egy utcába, ahol nem volt lebetonozva az út. A járda is csak szedett-vedett, törött betonlapokból állt. Az utca végéig meg sem állt. Az utolsó ház ugyan nem volt annyira elhanyagolva, de a megrepedt vakolat folyton arra emlékeztette Janit, mintha egy pók szőné be lassacskán a házat. A hosszúkás épületen túl már a pusztaság nyúlt el. Ha Jani kiállt a ház sarkába, messzire ellátott, és megcsodálhatta azt, amit délibábnak hívnak a könyvek.

Amikor belépett az itt-ott eltört lécű kerítés ajtaján, azonnal meglátta apja piros biciklijét a falnak döntve. Hátsó kereke belelógott a virágágyásba, amit anyjával ültettek. Sóhajtva tolta arrébb a kerékpárt, majd lépett be a ház ajtaján.

A vályogház kirekesztette a meleget, a vastag falak még a legnagyobb, tomboló forróságban is hűvöset biztosítottak a lakók számára. A száraz levegő szinte a fiú orrába mart. Hiába, még az évek sem voltak elegek ahhoz, hogy megszokja ezt.

– Szia! – köszönt apjának, ahogy a piciny konyhába fordult.

Egy magas, tagbaszakadt ember fordult felé, akinek sötét szemei szikrákat szórtak ahogy meglátta fiát. Összeszűkültek szemei, így borostás arca még félelmetesebbé vált, de Jani már nem rettegett tőle. Nem volt már az a kisfiú, aki az ágy alá bújt rémületében, amikor üvölteni kezdett.

– Ez mi? – bökött a tűzhelyen lévő lábasra.

– Vacsora – vonta meg a vállát Jani, miközben a mosogató felé sétált.

Megeresztette a csapot. Várt egy kicsit, hogy tiszta víz folyjon az ósdi vezetékből, csak azután tartotta alá a poharat.

– Minek? – dörrent rá az apja.

– Megenni – feleselt a fiú kedvetlenül, figyelemre sem méltatva az idősebb Szabót.

– Anyád kért rá? – kérdezte dühösen.

Jani megitta a vizet, majd elöblítette a poharat, csak ezután fordult apja felé, aki fenyegetően nézett rá, de ő mégsem hátrált.

– Nem. Elég nagy vagyok már ahhoz, hogy átlássam, mit kell megcsinálni itthon. Képzeld, ki is takarítottam! – mesélte cinikusan, ami hergelte a vele szemben álló férfit.

– Ez anyád dolga! – dörrent rá édesapja.

– Anyu heti hét napban dolgozik, pont elég fáradt ahhoz, hogy főzzön vagy mosson. Ja, igen, ki is mostam mindent, a pólóidat is bevasaltam a szekrénybe – sorolta tovább szenvtelenül.

– Évekig itthon volt, és semmit nem csinált – köpte dühösen az idősebb.

– Ha a mi nevelésünk az a semmi, tudom sajnálni a gondolatmenetedet – indult ki a fiú a konyhából, de az ajtóból még visszaszólt:

– Gulyáslevest főztem, ha nem tetszik, ne edd! – zárta le a témát, majd a testvérével közös szobája felé indult.

Ahogy belépett, megcsapta a tipikus szag, amit csak a bátyja tudott maga után hagyni. Nem nyitott ablakot, de izzadt, így átható verejtékszag lengte be a szobát. Az ablakhoz sétált és kinyitotta azt. A meleg levegő azonnal betódult a helyiségbe, de legalább a kellemetlen szag kezdett feloszlani.

Sóhajtva sétált az ágyához, amire Dávid ismét rádobálta a ruháit. Undorodva hajtogatta össze, és tette le testvére ágyára. Leült a sajátjára. A rekamié rugói megcsikordultak, ahogy feltornászta rá magát, majd hátát a falnak vetette. Csendben szemlélte a fehérre festett falakat, amelyek itt-ott már szürkültek, a régi szekrényeket, amelyek ontották magukból a dohszagot, ha kinyitották. Jani már nem is tárolta benne a ruháit, inkább szerzett pár műanyag dobozt erre a célra. Minden ócska volt, régi és omladozott. Egy olyan helyen élt, ahonnan kijutni borzasztóan nehéznek ígérkezett.

Telefonja ismét megrezzent. Elővette. Ez volt az egyik kincse, amiért keményen megdolgozott előző nyáron. Emailje érkezett. Felvont szemöldökkel nyitotta meg, majd kikerekedett a szeme az üzenet láttán:

Tisztelt Fairywords!

Ezúton értesítjük, hogy a meghirdetett novellaíró pályázaton az Ön munkáját választottuk ki a legjobbnak. A következő napokban városszerte több helyre kikerül, ahol majd olvashatják mások is.

Gratulálunk, és további jó munkát kívánunk!

Üdvözlettel:

Horváth Jánosné

Könyvtárigazgató

Második fejezet

Jani akárhogyan próbálkozott, nem jött álom a szemére. Csak szendergett, de igazán pihenni nem tudott. Agyában egymást kergették a gondolatok. Először a könyvtárban járt, ahol ismét beszélgetett Petivel, amit nem is értett. Egyszer találkoztak, de ő mégis vissza akart menni, és megtudni, mi rejlik a férfiban. Nem bízott csak úgy az emberekben, de ritkán is találkozott olyan fiatallal, aki annyira szereti és tiszteli a könyveket, mint ő. A nagymamája, aki az olvasás szeretetére tanította, mindig azt mondta, hogy aki a könyveket szereti, rossz ember nem lehet. Ő maga fiatal korában ritkán jutott könyvhöz. A háború után született, ami teljesen tönkretett egy egész országot. Évek kellettek, amíg magához tért, a könyvek pedig akkor sem azok a dolgok voltak, amelyeket létszükségletnek tartottak az emberek.

Vele járt először a könyvtárban is, miután újra és újra könyvet kért a szüleitől, de apja teljesen elutasította. Édesanyja is szeretett olvasni, de már évek óta nem vett könyvet a kezébe az apja miatt. Ismét Péter jutott eszébe. Tudni akarta, hogy mi rejlik benne, van-e valójában közös hangjuk.

Gondolataiba azonban beférkőzött az apja kiabálása, ahogy veszekszik édesanyjával. Jani bedugta a fülét, hogy ne hallja. Túl volt már azon a koron, hogy a tenyerét simítsa a fülére, és énekeljen, amíg a vihar el nem ül. Azonban az egyre nehezebben, és nehezebben csitult el. Úgy érezte, hogy lassan megtelik a vízgyűjtő. Már csak pár csepp kell, és átszakad. Akarta, hogy megtörténjen. A könyvek után a legnagyobb vágya az volt, hogy szülei végre elváljanak.

Miután a vihar elült, sikerült elaludnia. Akkor azonban másfajta álom gyötörte. Nevetést hallott. Egy kedves lányét, akinek a léte sokszor jelentette a menedéket számára. Elég volt csak hallgatnia őt, hogy a lelke megnyugodjon. Most is álomba szenderült, a réten fogócskáztak, kavargást vitt tova a szellő. Jani rohant, azonban Sárát nem érte utol. Csüggedve állt meg, és nézett a távolba. A lány már messze járt, de a nevetését hallotta még. Szeme akkor pattant fel, amikor rájött, hogy nem az övét hallja. Orrában azonnal érezte a könyvek és az orgona illatának kellemes keverékét. Ezután csak feküdt, és bámulta a nyitott ablakot, amelyen nem akart bekeveredni a szellő, hogy enyhítsen a forróságon.

Sóhajtva ült fel, majd tapogatta ki telefonját az egyik doboz tetején. Óvatosan kapcsolta be. Úgy vigyázott rá, mint egy hímes tojásra. Előző nyáron alig volt ideje élni, mert csak dolgozott. Elvállalt minden munkát törvényes keretek között, és sokszor titokban is, hogy megvehesse a telefont, amire vágyott. Volt telefonja, mert az iskolai dolgok miatt kellett, de már régi volt, megbízhatatlan. A többi pénzt az anyjának adta, hogy segíthessen vele szüleinek. Édesanyja nem fogadta volna el, ha nincs rá égetően szükségük. Cserepet kellett venniük a házra, tűzifát télre. A villanyszámlával is elmaradtak. Jani örült, amikor a gyár, ahol dolgozott, felajánlotta neki a heti húsz órás diákmunkát tanév közben is. Hétvégéje ugyan nem volt, de lett pénze. Kisebbik részét megtartotta, a nagyobb részét édesanyjának adta mindig.

Ahogy bekapcsolt a telefon, szemben találta magát a ténnyel, hogy hajnali három óra van, tehát három órája nagykorú. Savanyú mosolyra húzódott a szája, mert így több munkát vállalhatott. Elvihette az éjszakákat is, ami többet fizetett. A szája megrándult. Nem akart így élni! Egyetemre vágyott, de vajmi kevés esélyt látott rá. Tudta, hogy bejutna államilag finanszírozott szakra, de azt is, hogy éhenhalna. Apja nem támogatná, talán el is zavarná otthonról. Szíve fájón dobbant a tudattól, hogy soha nem fog kitörni a szegénységből, ahova született.

– Jani! – suttogta egy álmatag hang. – Nem tudsz aludni?

– Mikor tudok? – horkantott a fiú.

– Igaz, bagoly vagy – nevetett testvére. – Hány óra?

– Negyed négy – felelte, mire motozás támadt, szitkozódás.

Hirtelen fény gyulladt a szobában. Halovány, éppen csak világító. Felvont szemöldökkel nézte testvérének árnyát, aki végre feltápászkodott. Kezeiben egy-egy valami volt, amibe gyertyákat szúrt. Jani elmosolyodott, ahogy testvére felállt, majd az ő ágyára ült át.

– Isten éltessen tesó! – nyújtotta felé a valamit, amiben Jani felismert egy nagy, csokis muffint.

– Isten éltessen! – vette el tőle a süteményt.

Tenyereibe fogta, és a gyertya fényén át nézett testvérére, aki a tükörképe volt. Az, akivel együtt fogant és nőtt fel. A legjobb barátja, titkainak ismerője.

– Hihetetlen, hogy nagykorúak lettünk – sóhajtott Dávid.

– Hamarosan ki leszünk rakva – helyesbített cinikusan Jani.

– Neked legalább lesz munkád – fintorgott a testvére. – Engem meg sem akartak tartani.

– Én meg nem erre vágyom – nyelt nagyot Jani.

– Tudom – bólintott a másik. – Neked van eszed, kitartásod, ami belőlem és Angiból hiányzik.

– Angéla rossz döntést hozott – rázta meg a fejét Jani.

– Olyat, ami kisegítette ebből – mutatott körbe a házukon.

– De Valentin egy fikarcnyit se jobb apánál – fakadt ki Jani a testvérükre gondolva, aki már a harmadik gyerekét várta húszéves fejjel.

Nem vallotta magát rasszistának, de nem vágyott soha kisebbségi rokonságra. Általánosban több cigány osztálytársa volt, akik cseppet sem voltak buták, és normális családban nevelkedtek, sőt jobban éltek, mint ők. Valentin is, de úgy érezte mégis, nővére cseberből-vederbe esett. Ott is a férfi mondta meg, mit tehet és mit nem, amit undorítónak tartott.

– Értsd meg Angit! – kérte Dávid. – Csak érettségije van, meg egy fél szakmája. Neki ez az egy út volt.

– Mindig van más – ellenkezett Jani. – Egyszer lesz diplomám. Egyszer lesz normális életem. Egyszer nem fogok itt élni – csattant fel hangosabban.

– Ha valaki, te képes vagy rá – fogta meg a kezét Dávid. – Csak semmi ne kössön le feleslegesen! – nézett rá összeszűkült szemmel.

– Nem tudom, hogy mire gondolsz – tettette az értetlent Jani.

– Dehogynem! – bólintott Dávid. – Sára nem fogja viszonozni az érzéseidet.

Hangja kegyetlen volt, testvére szívébe hasított.

– Nem vagyok belé szerelmes – sziszegte Jani.

– Legalább nekem ne hazudj! – kérte ikertestvére.

– Nem tudom – sóhajtott végül Jani. – Szeretek vele lenni. Ha tehetném, mindig mellette lennék. Ragaszkodom hozzá. Szép lány. Idegesít Benedek léte, de valójában nem tudom, mit érzek.

– Az a baj tesó, hogy ezt nehéz elhinni, mert mész utána. Minden hülyeségében részt veszel – sorolta Dávid, amiről Jani is tudta, hogy igaz.

– Ő is az az ember, akiért a végsőkig elmennék – magyarázta Jani. – Szeretem őt, de hogy hogyan, arról fogalmam sincs.

– Mélyebben érzel! – vette át a szót Dávid. – Ha nem így lenne, már lenne barátnőd, és nem a város egyetlen szórakozóhelyének mosdójában kefélnél, ha nagy ritkán eljössz bulizni.

– Egyszer történt meg – morogta Jani.

Szégyellte az esetet. Dávid és Sára rávették az ivásra, ami megártott neki, az ismeretlen lány meg rámászott.

– Én addig az estéig azt hittem, hogy szűz vagy – vihogta Dávid. – Ki hitte volna, hogy a tesó késő esti hazaesései a munkából nem véletlenek voltak.

– Annál azért korábbi volt az első – fintorgott Jani.

– Tudom, hamarabb, mint nekem – bökte meg Dávid.

– Igazából ez egy olyan dolog, ami nem igazán lényeges – vonta meg a vállát Jani. – Csak szex volt, semmi más. Szükséglet.

– Pont addig, amíg érzelem nem kerül bele – igazította ki a megállapítást Dávid.

– Nem hinném, hogy mostanában fenyeget ilyesmi – húzta el a száját Jani. – Fújjuk el a gyertyát, és aludjunk, mert Sára biztosan hosszú éjszakát szervezett.

Nagy levegőt vett, hogy elfújja a gyertyát, de Dávid megállította.

– Kívánj valamit! – kérte csendesen az idősebb iker.

– Nem vagyunk már gyerekek – vonta fel a szemöldökét Jani.

– A szíved vágyát kimondani soha nem gyerekes – nevetett David.

Jani bólintott, hisz tudta jól, semmi nem történik, ha kicsit gyerekek maradnak még. A valóság ijesztő, egy gyermeteg kívánság semmit nem jelent.

Lehunyta a szemét, hagyta, hogy a vágy átjárja, újra belehasítson, mennyire jó lenne egy másik élet. Egy szebb, egy jobb, egy beláthatóbb. Valaki, akivel megoszthatja örömét és bánatát, a hétköznapokat. Nyugalmat akart, csendes perceket, bármit, csak az itthoni dolgokat nem. Nagy levegőt vett, majd elfújta gyertyát, miközben azt mantrázta magában: legyen más az életem!

Jani megkövültem állt a könyvtár pultjánál, és bámulta a szemben lévő falat, amire kivetítették a novelláját. Ő erre nem állt készen, de már visszavonhatatlan volt. Érzelmeit írta bele abba a pár száz szóba, amit beküldött. Álmában nem hitte volna, hogy egyszer közszemlén végzi, nem csak a könyvtár falán, hanem a város több pontján is. Újra elolvasta, de szíve továbbra is bizonytalanul, fájdalmasan vert. Szeretett, de nem tudta hogyan. Vágyott volna a viszonzásra, amit hangosan nem mert kimondani, csak betűkké formázni:

Sokszínű szerelem

A szerelemben tudjátok mi a szép? Az, hogy kiszámíthatatlan, mikor és miért lobbanunk lángra egy másik emberért. Nem tudjuk, hogy miért pont ő, miért nekünk nyílik ki, hisz a kertben annyi tulipán pompázik színesen. Van, hogy a piros szereti a sárgát, de megesik, hogy a rózsaszín a hasonlót választja, de amit szeretnének, mégis közös. Élni, lélegezni, a napfényben fürdeni. Nyílni az esőben, boldognak lenni kevéske életükben. Látni a napfelkeltét narancsosan izzani, a mohás háztetőket figyelni, lehajtani fejüket egymással, a vörösen izzó ég alatt. Óvni a másikat a jeges esőzéstől, amelyek úgy marnak bele lágy leveleikbe, mint tűsarok teszi a kemény betonba.

A szerelem sokszínű. Nincs tekintettel nemre, korra, kultúrára. Van, akinek egy pillantás elég, míg másoknak megannyi dobbanás kell hozzá. Teljesen mindegy, hogyan talál rád, mert csak akkor ér valamit, ha viszonzásra lel. Megesik, hogy el kell engedned egy dédelgetett vágyat, hogy valami szebb költözhessen a lelkedbe. Máskor pedig melletted él, veled kel, mint a nyári napsugarak a madárcsicsergéssel. Melenget. A szívedben él, lángra gyúl, ha csak látod a másikat. Akkor is boldog vagy, ha csak hangjának tónusát hallhatod.

Ott él a szívedben, verdes, mint kismadár szárnya, mikor repülni próbál. Esetlen még, de ott van, lüktet, és hol boldog perceket kapsz, hol pedig szomorú pillanatok szaladnak tova.

Mind éreztük már legalább egyszer. Ki már a homokozóban, mások csak kamaszkorukra. Van, akinek hosszú évtizedekbe telik, de a világban él, bennünk ver tanyát, csak rajtunk múlik, kinek adjuk tovább.

– Mi a véleményed? – állt meg mellette valaki.

Jani rá sem nézett, mert megismerte Péter hangját, pedig tegnap hallotta először, de valamiért megragadt benne a tónusa, kedves éle.

– A szerelem furcsa, és igen meggondolatlanul támad az emberekre.

Peti felnevetett, ami mosolygásra késztette Janit is.

– De a Tündérszavúnak igaza van – válaszolta mosolyogva Peti. Jani elvigyorodott nevének magyarra fordításán. – Sokszínű, kortalan, de a maga nemében mégis csodálatos.

Jani ránézett az idősebbre, akinek arcára csodálat ült ki, ahogy olvasta a többszörösére nagyított novellát. Jani csendben figyelte őt. Szerette volna tudni, mi jár a másik fejében. Kritikus volt magával szemben mindig. Egyedül Dávid olvasta el az ismerősei közül, de ő nem igazán tudott mit kezdeni vele, annyit mondott, hogy szép. A mellette álló férfi azonban művelt volt, a megfelelő iskolázottsággal rendelkezett ahhoz, hogy véleményt formáljon. Jani akarta is, meg nem is hallani a véleményét.

– Szépen megfogta a lényeget – fordult felé a könyvtáros kedves mosollyal. Minden figyelmét a fiúnak adta, pedig csoszogtak még páran a helyiségben. – A szerelem, legyen bármelyik kor is, igen rafinált dolog. Minden kornak más volt a kifejező eszköze. Az sem mindegy, hogy nő vagy férfi írja. Egy nő sokkal árnyaltabban képes fogalmazni, de állítólag több színárnyalatot is tudnak megkülönböztetni. Egy férfi szavai, ha szerelemről van szó, kicsit reálisabbak. A romantikus irodalom iskolapéldája az Arany ember vagy a Monte Christo grófja. A szerelem mind a kettőben jelen van, de férfiszemmel, kevésbé körbeírva, de nem kevesebb érzelemmel – Jani felvont szemöldökkel nézett rá, mire Peti zavarba jött. – Ne haragudj, elragadtattam magam – szabadkozott a férfi azonnal.

– Nekem nagyon tetszik az elméleted, és amennyit olvastam eddig, meg is állja a helyét. Ma már több nő ír, mint az elmúlt századok alatt, de muszáj megemlíteni Jane Austint, a romantikus regények legnagyobb, női alakját. Cinizmusa, dinamikája bármelyik férfiéval vetekedhetne. Erős, női karakterei kimagaslóak. Nem alkuszik meg a kor követelte nézettel, hogy a nő dolga jól férjhez menni. Kitűnően leírja, hogy a nőknek is joguk van szerelemből házasodni – érvelt Jani hevesen, amivel meglepte Pétert, aki csodálkozva nézett rá. – Mi az?

– Fura egy fiatalabb fiúval így beszélgetni – mosolygott. – Tetszik a tájékozottságod.

– Szeretek olvasni – vonta meg a vállát Jani –, és merőben tévhit, hogy egy fiú csak Robinsont olvashat. Ugyanolyan értékes gondolatokat közvetíthet egy-egy nőiesebb regény. Bár kérdés, hogy mi tartozik ide.

– Jane Austin például, de rengeteg férfi irodalmár foglalkozik mégis vele. A mai korból Danielle Steelt említeném meg.

– Ő már az a kategória, akit tényleg nem olvasok. Nem tagadom, megfordult a kezemben egy-egy kötete, de nekem túl egysíkúak. Igazából a mai romantikával ez a nagy bajom. Többségében adott egy alfahím, meg egy szürke kisegér, majd romanticizálnak egy igen toxikus kapcsolatot – feszegette tovább a témát Jani.

– És itt jön a képbe, amit ő írt – mutatott a vetített képre Peti –, hogy igen egysíkúak leszünk szerelmesen.

– Azért én nem szeretnék megkattanni! – húzta el a száját Jani.

– A regény az fikció, az élet nem – foglalta össze a lényeget Peti.

– Petikém, a könyvek hátul nem pakolják össze magukat! – feddte meg Hajni néni kollégáját, mire az vörösödni kezdett. – Viheted magaddal ezt a csinos legényt is, ha már annyira fontos dologról beszélgettek. Ő biztosan nem tesz kárt bennük – sétált el mellettük az idős hölgy, miközben megpaskolta Jani arcát, aki küzdött az arcizmaival.

– Gyere! – intett Peti a fejével, hogy kövesse az olvasóterembe.

Janinak nem kellett kétszer mondani, menekülni akart, mielőtt Erzsi néni megneszeli az ottlétét.

– Fú, de utálom, amikor ezt csinálják – fakadt ki Jani, amikor már hallótávolságon kívül voltak. – Mintha nyolc lennék még mindig. Szerintem nekik megállt az idő.

– Ne is mondd! – nevetett Peti. – A nagyi volt tizenöt éven át itt az igazgató. Még csak totyogtam, amikor először bent jártam.

– Engem is a mama hozott el. Hajni néni már akkor is itt dolgozott, és szerintem azóta is ugyanannyi idős – horkant fel a fiatalabb, de Peti sem állta meg nevetés nélkül.

– Hol van a nagyid? – kérdezte halkan Peti.

– Ha hinnék a mennyországban, akkor ott – komorodott el Jani.

– Az enyémmel együtt – tette hozzá halkan Peti.

Jani ránézett. A könyvtáros szemeinek színe eltérő volt, de most tisztán látta, ahogy a bánat egyformára színezi őket. Érezte, hogy a másiknak a lelke tört meg, amikor elveszítette a nagymamáját, ugyanúgy, mint neki.

Furcsa érzés kerítette hatalmába. Olyan, amit korábban még nem érzett. A hasonlóság, ami köztük érezhetővé vált, kellemes izgalommal töltötte el. A kíváncsiság hozta aznap vissza a könyvtárba, de úgy érezte, ennyi nem elég. Jobban meg akarja ismerni Petit, akinek tudása hatalmas, véleménye megfontolandó. Lelke oly hasonló az övéhez, amennyire még az ikertestvérének sem.

– Segítesz elpakolni? – rángatta ki gondolataiból Péter, mire Jani bólintott.

Először csendben pakoltak, nem jöttek a szavak, de végül egy-egy könyv visszalendítette őket a beszélgetés vonalára, ami néha kedves volt, néha hevesebb, de megvárták, míg a másik kifejti a véleményét. Petit néha elrabolta egy-egy idősödő hölgy, de mindig visszatért hozzá, és emlékezett, miről is beszélgettek. Már jócskán benne jártak a délutánban, amikor Jani telefonja beleremegett a beszélgetésbe. Kelletlenül vette elő. Sára írt neki, hogy mégis hol van.

– A fenébe! – nézett az órára Jani, mire Péter ráemelte tekintetét.

– Baj van? – érdeklődött az idősebb.

– Elfelejtettem valamit – morogta a másik.

– Arckifejezésedből ítélve annyira nem fontos dolog – állapította meg Peti mosolyogva.

– Ma vagyok tizennyolc, és a barátnőm ki fog végezni, mert elfelejtettem a bulit – pakolta gyorsan sorba az előtte lévő könyveket.

– Feltartottalak, ne haragudj! Remélem, a barátnőd nem haragszik meg!

A barátnő szót furán ejtette ki, így Jani ránézett. A másik arca kicsit megfeszült.

– Nem olyan barátnő. A legjobb barátom – rázta meg hevesen a fejét Jani.

Nem értette, hogy miért akarja azt, hogy a másik tudja, senkihez nem tartozik romantikus értelemben.

– Nincs hozzá közöm – védekezett Peti, de Jani késztetést érzett rá, hogy elmagyarázza.

– Évek óta ismerjük egymást, és van pasija.

Érezte, hogy ezt nem kellett volna.

– Jani, most nekem magyarázkodsz, vagy magadnak? – kérdezte meg halkan Peti.

Jani keze megállt, és csak nézett a másikra. A tarkója égett. Utálta, hogy ennyire nem tudja kontrollálni ezt az egész érzelmi kavalkádot.

– Én most megyek – fordított végül hátat, mert menekülni akart.

– Jani! – szólt utána Peti, mire a nevezett megállt, de nem fordult vissza. – Máskor is eljössz?

– Igyekszem – felelte csendesen, majd kisietett a könyvtárból.

A meleg azonnal megcsapta, ahogy az utcára lépett. A könyvtár előtti kertben kókadoztak a virágok a hőségtől, pont, mint az ő lelke a megértés hiányától. Szerette volna, ha esik végre az eső, ha kibontakozhat, ki is ő valójában, de erre esélyt nem látott. A környezete nem értette meg, ő pedig már nem akart magyarázkodni.

Szaladt, ahogy csak tudott a megbeszélt helyre, a cukrászda irányába, ahol megünneplik a születésnapját, majd elmennek bulizni. Zihálva fékezett le. Látta a kirakat üvegében, hogy borzalmasan csapzott. Igyekezett a haját megigazítani, de kevés sikerrel. Végül megvonta a vállát, mert tudta, hogy a barátai így is szeretik.

Ahogy belépett az ajtón, egy kedves arc azonnal felé fordult. Jani elmosolyodott, ahogy meglátta barátnőjét, aki a meleg ellenére sem kötötte fel a haját. Göndör tincsei vállára omlottak, amit nem takart más, mert egy ujj nélküli, feszülő felsőt viselt a szűk rövidnadrágja mellé. Jani szépnek tartotta, de mégsem ezért tartotta őt csodálatosnak. Nem az alakja számított, a merész ruhái, hanem ő maga, a természete, a kedvessége.

– Végre! – sikkantott fel, majd felé szaladt, és nevetve a nyakába vetette magát, hogy puszival üdvözölje. – Ki vele! Hogy hívják?

– Kit? – döbbent meg Jani.

– Aki miatt majdnem lekésted a bulidat – nevetett a lány, amit nagyon szeretett benne Jani.

A vidámsága többségében töretlennek bizonyult, akkor is képes volt napsugarat lopni az életébe, ha épp tombolt a hideg tél.

– Nincs senki – válaszolt nyugodtan. – Anyunak intéztem pár dolgot.

– Oh, persze! – nevetett újra Sára. – A kotyogó másik feled már elmondta, hogy semmi dolgod nem volt.

Jani ilyenkor egy fakanállal verte volna el jól a bátyját.

– Segítettem a könyvtárban – vonta meg a vállát, amivel nem is hazudott.

– De most komolyan, nyolcvan pluszos nénik miatt késtél? – kérdezte hitetlenkedve Sára. – Soha nem fogom megérteni, miért szereted ennyire azt a helyet.

– Nem is kell! Ez az én dolgom. Ha ott van kedvem lenni, ott leszek – jelentette ki, miközben eszébe jutott a délután.

A beszélgetés, a pakolás. Igazán jól érezte magát. Nem kellett tettetnie azt, hogy minden rendben, mert úgy volt. Biztonságban érezte magát azon falak között, és visszavágyott. Most talán még jobban, mint korábban, bár nem értette a miértet.

– Jól van, le ne harapd a fejem! – vigyorgott Sára, majd kézenfogta, és a hátsó helyiség felé húzta, ahol már húsz olyan ember gyűlt össze, akikkel jól kijött, akikkel eltöltötte a kicsiny szabadidejét.

Mindenki megörült, amikor beléptek. Körbefogták, és felváltva kívántak neki boldog születésnapot. Kapott ajándékot is, de csak egyet. Mindenki tudta, hogy a családja igen szegény, így nem kényszerítették az ikreket arra, hogy mindenkinek külön vegyenek ajándékot a szülinapjukra. Mindig összedobták azt az ezer forintot, és együtt lepték meg az ünnepelteket.

Jani szíve nagyot dobbant, amikor kinyitotta a borítékot, melyben egy könyvutalvány volt húszezer forint értékben, mert ő azt kapott, amíg testvére a vágyott cipőt, amit nem engedhettek meg maguknak. Boldogan ölelte át barátait, mert ez a legjobb dolog volt, amit csak kaphatott.

Dáviddal együtt kaptak egy nagyobb tortát, amelyen két tizennyolcas szám égett. Ránézett testvérére, aki biztatóan mosolygott vissza, azt sugallva, kívánjon ismét valamit. És ő megtette. Újra csak egyet kért: legyen más az életem!

A forró napot egy igen meleg éjjel követte. A cukrászdából elindulva megcélozták az egyetlen szórakozóhelyet a városban. Most már legálisan vehettek alkoholt az ikrek, így őket küldték a pulthoz. Jani nem sokat ivott, nem akarta a mosdót újra meglátogatni egy ismeretlen nővel. Próbálta jól érezni magát, de egy idő után rájött: ez egyáltalán nem neki való. Társai igen komolyan részegek voltak, de talán az üldözte ki a helyszínről, amikor meglátta, milyen vehemensen csókolózik Sára és Benedek. Nem szerette a fiút, mert manipulálta a barátnőjét, de ezt soha nem merte hangosan kimondani, hisz szerette a békét, ami közte és barátnője között létezett. Elfogadta, hogy neki a másik fiú kell, de ettől függetlenül éber tekintettel figyelte, mit csinál évfolyamtársa a barátnőjével.

Ült az árokparton. A zenét hallotta, de nem érzett rá késztetést, hogy visszamenjen. Magányra vágyott. Csendre. A gondolataira, mégha zavarosok is voltak. Nem értette magát, hogy mit akar a barátjától. Ahogy azt sem, miért akar visszamenni a könyvtárba, akár az éjszaka közepén is. Elgondolkodott egy pillanatra, hogy leül a lépcsőre, és ott várja be Petit. Ettől azonnal zavarban érezte magát.

Gondolatai megakadtak, ahogy a telefonja jelzett. Elővette. Meglepődött, amikor ismét a másodlagos fiókja jelzett. Kíváncsian nyitotta meg az üzenetet:

Tárgy: Novella

Feladó: jacint.virag

Címzett: fairywords

2023. jún. 27. 23:10

Kedves Fairywords!

Bocsánat, hogy csak úgy ismeretlenül írok. A novelládat délután láttam a buszmegállóban kiplakátolva, és teljesen elvarázsolt. Még a buszt is lekéstem, kétszer. Az érzelmek, amelyeket kifejezel benne igazán finoman körülírtak, nem tolakodók. Látszik, hogy számodra az érzelmek a fontosak, nem maga a történet. Lehet, egy mese úgy is szép, ha a hétköznapok írják, és a te novellád pont ezt adta vissza nekem tizedik olvasásra is.

Sokat gondolkodtam, hogy hogyan léphetnék veled kapcsolatba, végül a Google lett a barátom. Láttam, hogy nem egy helyre írtál már szebbnél szebb rövid történeteket. Végül a helyi könyvtár pályázateredményének oldalán találtam meg az email címed.

Írni akartam neked, hisz aki ennyire gyönyörűen fogalmaz, az az ember maga is az! A lelke szép, a szavai tiszták! Szerettem volna elmondani, hogy mennyire elvarázsoltál tündéri szavaiddal!

Jani döbbenten olvasta az emailt újra és újra. Nem akarta elhinni, hogy valaki addig ment, amíg rá nem akadt az elérhetőségére! Aláírás nem tartozott az üzenethez, a végére csak egy lila jácintot ábrázoló virágot tettek. Jani szíve mégis melegen dobbant, mert valaki végre értette mi az, ami benne rejlik. Rájött, hogyan látja a világot, az emberek természetét, az érzelmeket. Rákattintott a válasz lehetőségére, majd belekezdett a válaszba:

Kedves jacint.virag....

Harmadik fejezet

Jani elcsigázottan sétált hazafelé. A keze remegett, a lába sajgott, a szeme iszonyatosan szúrt az első éjszakai műszakja után. Nem volt egyszerű tizenkét órán át a munkavédelmi cipőben dolgoznia, ami nyomta a lábujját, de az éjszaka még borzalmasabbnak bizonyult.

Egy idő után minden mozdulata fájt, a szeme hol le akart csukódni, hol pedig eszeveszetten könnyezni kezdett, amikor már nem bírta az ébrenlétet. Nem aludt ugyan soha sokat, de az ágyban fekvés legalább pihentetőnek bizonyult.

Most azonban a munka próbára tette a türelmét, az állóképességét. Akik már régóta a szalag mellett álltak, azt mondták, hogy megszokja. Ha nincs más, a szervezete átáll a váltott ütemre, és egy idő után már nem érzi olyan rossznak a helyzetet. Amikor Jani ezt meghallotta, a szíve fájdalmasan dobbant, mert tudta, hogy nincs kiútja, nincs választása, dolgoznia kell, és beletörődnie a helyzetébe. Toporzékolni akart, ordítani, hogy nem ezt akarja! Ő nem erre született! Nem hiszi el, hogy az élet arra ítélte, hogy egy szalag mellett állva törődjön bele a sorsába!

Reggelre kissé megtört. Reggelre már nem érezte a végtagjait. Azt sem, hogy a szíve keservesen zokog, mert igazságtalannak érzi, amiért ez történik. Mire felkelt a nap, csak az ágyába vágyott. Abba, amely már régen besüppedt, a rugói elengedték magukat, de még odáig is sétálnia kellett.

A hajnal melegen köszöntött rá. Még nem volt hét óra, de az aszfalt már átforrósodott. Vékony tornacipőjén át érezte a belőle áradó meleget. Agya már nem működött, csak poroszkált arra, amerre az otthonát vélte. Azt a helyet, ahová született, és ahová épeszű ember önként nem menne.

Ahogy közeledett az ócska ház felé, megszaporázta lépteit. Bent a gyárban megfürdött, így már csak az ágyába kellett esnie. Halkan nyitotta ki az ajtót. Azt szerette volna, ha hazaérkezését senki nem veszi eszre. Azonban a beugróban megdermedt, mert a szülei ismét veszekedtek. Elsétálhatott volna, de nem tette meg, mert ő volt éppen a téma.

– Nem teheted ezt Janival! – fakadt ki édesanyja kétségbeesetten. – Ő képes arra, hogy tovább lépjen.

– Ugyan már! Az iskola egy merő butaság – vágott vissza apja.

Jani dühösen nyelt egyet. Az apja egy tanulatlan, bunkó alak volt. Jani nem bántotta soha azt, aki butácska volt, de édesapja mindenkit degradált, aki iskolába járt. Ő nem tehette meg anno, de nem is volt esze hozzá. Végigbukdácsolt a nyolc osztályon, a középiskolát el sem végezte. A fiú elképzelni sem tudta, hogy édesanyját, aki jól tanult, mi fűzte hozzá annak idején.

– Jani jegyei nagyon jók. Készségtárgyakból nem remekel, de azokhoz érzék is kell! Mehetne simán egyetemre – ellenkezett kétségbeesetten az anyja.

– Addig meg tartsam el én? – fortyant fel cinikusan a férfi.

Jani ökölbe szorult kézzel hallgatta a beszélgetést. Apját már nem tisztelte. Talán soha nem is érzett ilyet iránta. Amióta az eszét tudta, csak a cinizmusát, a piszkálását kapta. Soha, semmi nem volt elég jó neki. Angit is bántotta eleget, de annyira közönyösen hozzá sem állt, mint Janihoz. A három gyermeke közül Dávidot kedvelte csak, és nézte valamibe, de Jani tudta jól, hogy testvére csak a békére játszik, ezért látszólag mindig apja akarata szerint cselekedett.

– Megoldanánk! – próbálkozott tovább édesanyja, amiért Jani hálás volt, de tudta jól, hogy nincs esélye. – Eddig is sikerült. Majd dolgozom többet. Visszaállok a varrásra.

Jani torka elszorult, szemébe könnyek gyűltek. Édesanyja feláldozta magát értük, és még mindig a gyermekét nézte, aki már gyakorlatilag felnőtt. Nem akarta, hogy anyja több terhet vegyen a hátára, azt, hogy idő előtt belehaljon a rengeteg munkába.

– Nem győzzük a tartozást fizetni, ami felgyűlt, amíg te itthon henyéltél! – förmedt rá a férfi igazságtalanul.

Janinak már egész kiskorából voltak emlékei arról, ahogy anyja ül a szobában a gyertyafény mellett, és varr. Ha az udvaron játszottak a testvéreivel, akkor is ott volt a kezében a tű és a cérna, a hímzőfonal, vagy a kötőhorgolótű.

– Ne ítéld őt erre! – kérlelte tovább az anyja. – Nem erre született.

– Anyád elrontotta – horkant fel a férfi. – Olvasásból nem lehet megélni, de egye fene, ha normálisan dolgozik, tőlem estin járhat tovább iskolába.

– Négy műszak van a gyárban – ijedt meg az anyukája.

– Ha elég okos, megoldja. Dávidot elviszem magammal a gazdaságba, legyen már egy normális gyerekünk is.

Janinak ennyi elég volt. Legszívesebben berontott volna, hogy ordítson az apjával, amiért ennyire lekezelően bánik a feleségével, de nem tette meg. Erőnek erejével fordult ki a házból, és gyors léptekkel sietett ki az utcára. Elbújt a ház mögé. Nekidőlt a falnak, és csak bámult bele a pusztaságba.

Elvették az álmát. Soha nem látott rá sok esélyt, hogy engedik őt tanulni, de az utóbbi egy évben viszonylag csend lett. Most már értette, miért. Apja a születésnapjukat várta. Azt a percet, amikor már nem felelős értük, amikor már büntetés nélkül dobhatja bele őket a nagyvilágba. Már senki nem fogja megbüntetni, ha kirakja őt otthonról. Nem iskolaköteles már két éve, de egy tizenhatévesnek sehol nem adtak a törvények miatt tanév közben munkát, így apja jobbnak látta, ha az iskolában melegszik a nagykorúságáig.

Gyűlölte őt azért, amit anyjával tett. Lehúzta őt. A nővérét elüldözte. Angi kicsit butácska volt mindig, de dekoratív, így hamar olyan közegben találta magát, ahol csak meg kellett várnia a megfelelő partit. Valentin a maga módján az volt. Egy igen hangos, erős akaratú ember, de a család számára szent és sérthetetlennek minősült. Angi ezért ment hozzá, mert nem kellett attól tartania, hogy mellőzve lesz, bár tudta, hogy ezért rengeteg gyermeket kell majd a világra hoznia.

Végignézett a végtelen pusztán. Azon gondolkodott, ha elindul, egyszer kiköt-e valahol. Mindenhol vannak gyárak, ahová embert keresnek. Pár év alatt összeszedi magát ahhoz, hogy az álmát valóra váltsa. Azonban édesanyját nem akarta itt hagyni, kitenni a férje erőszakoskodásának. Dávidért is megsajdult a szíve, és nem akart arra gondolni, hogy Sárát nem látja többet.

Levegője elakadt, amikor meghallotta az utcaajtajuk nyikorgását. Nem akarta, hogy észrevegyék, kiváltképp az apja, mert nem biztos, hogy fáradtan képes lett volna türtőztetni magát. Percekig alig mert lélegezni, amikor már úgy gondolta, hogy nincs esély a lebukásnak, kikukucskált a ház sarkán. Az utca üresen tátongott előtte, így előbújt. Az ajtóhoz sétált, de keze megállt a kilincsen. Már nem volt kedve bemenni, így újra elindult a járdán. Fogalma sem volt, hogy merre, csak minél messzebb ettől a háztól.

Lassan poroszkált. Lába alatt csikorgott a por, mert már jó régen nem esett az eső. Gondolataiba süllyedt, igyekezett kitalálni valamit, de egyszerűen annyira fáradt volt, hogy most még az agya sem működött rendesen. Egyre csak arra figyelmeztette, hogy aludnia kellene, de ő nem hallgatott rá, csak ment tovább az egyre melegedő utcán.

Csak akkor eszmélt fel, amikor az ismerős épület elé ért. Felnézett rá, elmosolyodott. Szíve oda vitte, ahol talán valaha boldog volt. Azonban tudta, hogy még zárva van, így leült a lépcsőre, és elővette a telefonját, hogy megnézze az üzeneteit. Szíve hevesebben dobogott, de semmi érdemlegeset nem kapott, így újra megnyitotta a Virágtól kapottat, ami még mindig nagyon jólesett neki. Újra és újra elolvasta, majd a saját üzentét is:

Tárgy: Novella

Feladó: fairywords

Címzett: jacint.virag

2023. jún. 28. 03:15

Kedves jacint.virag!

Üzeneted meglepett, de mindazonáltal jól is esett. Életemben először megtapasztalhattam milyen az, amikor közszemlére teszik érzéseimet, majd erre érkezik egy válaszreakció. Nagyon kedves tőled, hogy ennyit fáradoztál a megtalálásomon. Kicsit bizarr még mindig számomra, hogy egy buszmegállóban olvastad a novellámat, de legközelebb talán átolvasom az apró betűs részeket is.

Az igazat megvallva rengeteget olvastam eddigi életem folyamán, és rengetegszer belefutottam abba, hogy az érzelmi reakciók jóformán kimaradtak némely műből, amelynek az alapötlete egyébként jó lenne. Mit csinálhat az ember ilyenkor? Ír magának egyet, amit később mások a közértben is elolvashatnak.

Amennyiben olvastad a többi szerzeményemet is, szívesen fogadom meglátásaidat.

Üdvözlettel:

Fairywords

Utólag elolvasva már nem volt benne biztos, hogy el kellett volna küldenie a választ, de folyamatosan tombolt benne a bizonyítási vágy. Már egészen kicsi kora óta küzdenie kellett az elismerésért. Volt olyan általános iskolai tanára, aki kijelentette, hogy nem lesz belőle semmi. A város egyik legjobb iskolájába járt, ahová azokat a gyerekeket íratták, akiknek a szülei iskolázottabbak voltak, és akarták, hogy legyen a csemetéikből valaki. Neki az volt a körzeti iskola, de jól boldogult ott is. Simán felvették középiskolába is. Most, ha arra gondolt, ott kell hagynia az iskolát, a szíve fájón dobbant. Igazságtalannak érezte, hogy csak ennyit ér. Annyit, hogy pénzt vigyen haza. A munkahelyén is az esze miatt marasztalták, hisz hamar megtanulta a munkafolyamatokat, és jobban belelátott a munkamenetbe, mint néha a csoportvezető.

Sóhajtva tette el a telefonját, majd a lépcsőt szegélyező betontömbnek dőlt. Elvették a vágyát. Az volt az érzése, hogy épp most húzzák ki lába alól a talajt. Mások döntenek a sorsáról a megkérdezése nélkül. Nem értette, hogy mit ér a nagykorúsága, ha nem lehet az, amit ő akar. Eddig sem értette, miért ilyen fafejű az apja. Más szülő, beleértve a Sáráét is, mindent megadna egy olyan gyerekért, mint ő. Neki azonban nem volt jövője. Egy ilyen apa mellett semmiképp. Talán ezért is kérte az idegent, hogy alkosson véleményt. Szomjazott a dicséretre. Gondolatait egy árnyék szakította meg, amely a látókörébe került, és amit egy ingerült hang követett:

– Anya, ezt már ezerszer eljátszottuk! Tudjuk mind a ketten, hogy nem lesz jobb a holnap, ahogy borzalmas volt a tegnap is.

Jani nem akart hallgatózni, de elmenekülni sem tudott. Peti a lépcsőhöz ért. Amikor meglátta őt, arca kivörösödött, kezében a telefon megremegett.

– Beértem dolgozni, menj te is! – nyomta ki a telefont. – Szia! – mosolygott rá Jánosra. Hangjából azonnal eltűnt a harag, tisztán csengett ismét. – Te hogy kerülsz ide?

– Erre jártam – vonta meg a vállát Jani.

– Nagyon vörös a szemed – lépett közelebb hozzá a férfi, majd belehajolt Jani arcába.

Lehelete érintette a másik arcát, aki kissé meglepődve bámult a túl közel került, eltérő színű szemekbe.

– Éjszakás voltam – felelte Jani még mindig zakatoló szívvel.

– Mi? – szakadt fel döbbenten Petiből.

– A konzervgyárban – bökött a fejével arra, amerre az említett gyár állt.

– Diákmunka? – ráncolta a szemöldökét Peti, de Jani bólintott.

– Elmúltam tizennyolc – vonta meg a vállát a fiatalabb. – Nem vagyok tanköteles.

Nem akarta elmesélni, hogy most fosztották meg az álmától, és hogy soha többet nem mehet vissza az iskolába.

– Akkor meg aludnod kellene – hümmögött Peti. – Otthon.

– Nem akarok – mondta csendesen Jani, bár pontosan ő sem tudta megmondani, mit nem akar.

– Miért kell dolgoznod? – tette fel tétován, bár kíváncsian a kérdést a könyvtáros.

– Nem akarok róla beszélni! – ellenkezett Jani. – Gondolom, te se arról – bökött a telefonra, mire Peti szája megremegett, arca elkomorodott. – A könyvtárba járok évek óta, mert nyugodt. Kérlek, hadd maradjak gond nélkül, amíg benn vagyok!

Hangja könyörgően hatott a csendes utcában. Némán nézte Petit, akinek a szemében megértés ült. Látta Jani, hogy tudja azt, milyen, amikor a családod nem olyan, amilyenre vágynál. Amikor nem azt adják neked, amit kellene. Egy kisgyermek szeretetre, törődésre vágyik. Arra, hogy figyeljenek rá. Ez később sem változik, csak megtanulunk „nagyként” élni. Jani azonban nem akart felnőtt lenni. Túl ijesztőnek érezte a valóságot, de ahogy a heterokróm szempárba nézett, érezte, a másik hallja lelkének jajszavát.

A szája megremegett, talán ha nem fáradt, felugrik, és átöleli a számára valójában idegen férfit, azt, aki szavak nélkül is hallja minden szavát.

– Még fél óra van nyitásig – mosolygott rá Peti –, addig beszélgethetünk, és adni is szeretnék valamit.

– Nekem?– döbbent meg Jani.

– Neked, mert legutóbb is vájkáltam a magánéletedben – sétált el mellette, majd elővéve a kulcsait kinyitotta az ajtót. – Gyere, nem hinném, hogy nyitás előtt jártál volna már bent.

Jani boldogan állt fel, és követte a másikat az épületbe. Peti kikapcsolta a riasztót, majd a felnőtt részlegre indult. Jani nagy levegőt véve nézett körbe. El sem hitte, hogy ekkora kegyben van része. Mindig vágyott arra, hogy a csendes, ténylegesen üres könyvtárban lehessen, és ez most teljesült. Szíve kellemesen dobbant, ahogy körülnézett a már reggeli órában is napfényben úszó aulában.

Ahogy beléptek a terembe, a csend magával ragadta. Körbenézett. Soha nem volt tömeg, de most kifejezetten varázslatosnak tűnt számára. A csend, a fények, mind-mind nyugalmat hoztak háborgó lelkére.

– Csodás! – suttogta körbefordulva.

– Az! – értett egyet Peti is. – Engem is elvarázsol minden alkalommal. A csend, a nyugalom miatt szeretek én nyitni.

– Ne haragudj, hogy elvettem ezt most tőled – nézett rá bűnbánóan a fiatal fiú.

– Van, akivel szívesen megosztom a csodát. Főleg, ha tudom, hogy értékeli.

Jani arca felderült, a szája mosolyra húzódott. Az otthon történtek már igen távolinak tűntek, mintha nem is az ő életében hangzottak volna el azok a szavak. Úgy érezte, hogy az az énje, akit eltaszítottak, kint maradt, kint az épület előtt. Amikor belépett, egy új világban találta magát, ott, ahol ugyanazt a fényt látja, ugyanazokat a hangokat hallja, csodát érzékeli, mint a férfi, aki az asztalnak dőlve figyelte őt. Ragyogott a reggeli napfényben, olyan érzést keltett Janiban, mintha egy angyal lenne. Talán az is volt, és Jani hinni akarta, azért van ott, hogy neki könnyebb legyen, és boldogabb lehessen a szörnyű valóságban.

Peti ellökte magát az asztaltól, majd a hátizsákjába nyúlt. Elővett valamit, majd Jani felé sétált. Egy könyv volt, ami meglepte a fiút.

– Kidobásra ítélték – sóhajtott fel Peti. – Megesik, hogy egy-egy könyv nagyon tönkremegy. Sokat el lehet adni, de őt nem. Volt az egyetemen egy könyvkötő barátom, ő mutatta meg, hogyan lehet életet lehelni ismét egy könyvbe.

Jani felé nyújtotta a kötetet. A fiú szeme kikerekedett a gesztusom. Nagyot nyelve vette el a kötetet. A fedelén látszottak az évek, de a gerince új volt. Felirata megkopott, de így is olvasható volt: Grimm legszebb meséi.

– Ez idősebb, mint a szüleim – suttogta Jani, amikor kinyitotta, és az első sárguló lap alján meglátta a dátumot.

– Valószínűleg nem egy gyerek kezében fordult meg. – bólintott Peti. – Fogadd el! – kérte. – A tegnapi taplóságomért cserébe.

– Nem voltál az – nézett rá Jani –, csak bonyolult, ahogy a családom is.

– Sokunké – sóhajtotta a másik –, de ahogy kérted is: ők most maradjanak kinn! – Jani bólintott. – Marika néni isteni forró csokit szerez mindig, meghívlak egyre.

Már a gondolatától megkordult Jani gyomra, amibe belevörösödött.

– Keksz is van hozzá – nevetett Peti.

Hangjától, mintha a helyiség még jobban ragyogni kezdett volna. A színek, mintha élesedtek volna. Illatok elevenedtek meg. Élt a könyvtár, és éledezett maga Jani is.

Elkészült a forró csoki, azonban Jani feje, ahogy fotelt ért, eltompult. Álomba zuhant. Ölelte magához a könyvet, úgy, mint a gyermek a legdrágább kincsét. Talán mosolygott is. Talán évek óta először a nyugalom takarta be puha szárnyával, és adott neki szebb álmokat.

Negyedik fejezet

Halvány fény derengett a szobában, hiába járt már a nap lassan delelőre. Jani összegömbölyödve aludt ágyában. Kissé reszketett, de nem azért, mert fázott. Ez valami más volt. Valami mélyebb. A lelkéből jött, onnan, ami azt suttogta: nem vagy biztonságban! Hiányzott neki valami, de az álom és az ébrenlét határán nem igazán tudta, hogy mi. Másra vágyott, csak a gondolat nem jött, hogy mire. Nem érzett mást, csak a semmit, az ürességet, azt, hogy nincs jó helyen. Szaggatta az érzés, hogy nem ott a helye, nem azon az ágyon, nem ebben a világban. Menni akart. Álmában orgonamezőn járt. Bármerre is nézett, lila és fehér virágok üdvözölték lágy illatukkal. Mintha megállt volna hirtelen az idő, s a gyenge szellő tovavitte volna a kilátástalanságot belőle. Újra nyugodt volt. Ismét ott volt, ami békét adott neki.

Hirtelen riadt fel. Egy kicsit még meg is ijedt. A szíve hevesebben kezdett dobogni. Először fel sem fogta, hol van. Vissza akart menni az illatos erdőbe, és talán ottmaradni örökre.

Fáradtan, szúró szemmel nyúlt a telefonja felé, mert rájött, hogy az ébresztette fel. A szeme azonnal felpattant, amikor meglátta, hogy email üzenete érkezett. Kicsit kapkodva nyitotta meg azt. Halványan elmosolyodott, amikor meglátta a feladót:

Tárgy:Novella

Feladó: jacint.virag

Címzett: fairywords

2023. jún. 29. 11:23

Kedves Fairywords!

Elnézést, hogy csak most válaszolok, de nem gondoltam volna, hogy ténylegesen célt ér a levelem. Nagyon boldognak és kiváltságosnak érzem magam, amiért kaptam válasz emailt.

Miután olvastam a novelládat, utána kerestem rád. Olvastam az összes fellelhető novelládat és versedet. Többször elolvastam mindet, de a novelláid tetszettek jobban. Számomra azok sokkal kifejezőbbek voltak, jobban átadtak az érzelmeket, mint a verseid.

Hozzám az epikus művek közelebb állnak. Szeretem a leírásokat, persze nem Tolkien módra. Kimondottan kedvelem, ha valaki aprólékos, aki szépen körülírja az érzelmeket. A magyar nyelv gyönyörű, abban a tekintetben is egyedi, hogy képes az árnyalatokat lefesteni szavakkal. Egy szónak több jelentése lehet, egy másikkal együtt azonban már nem biztos, hogy az eredeti jelentésével bír. A szeretlek szót igen sokféleképpen ki lehet fejezni, és te ezt kimondottan jól csinálod. Aki ilyenre képes, az csak jó ember, és jó lelkű lehet.

Ismét nem volt aláírás, csak a kép a jácintról. Jani elmosolyodott. Minden szó jólesett neki. Úgy érezte, hogy senki nem érti meg, amit leírt, de ahogy olvasta a másik sorait, rájött, hogy a millióból talán egy mégis. Rákoppintott a telefonra, hogy felugorjon a billentyűzete. Egy pillanatig csak nézte a telefont, majd írni kezdett:

Tárgy:Novella

Feladó: fairywords

Címzett: jacint.virag

2023. jún. 29. 12:06

Kedves jacint.virag!

Az az eszmefuttatás, amit elém tártál a leírások alapján, teljesen helytálló. Olvastam a leveledben említett író legnépszerűbb könyvét, és azokat is, amelyeket az és a mozija elnyomott. Bevallom, hogy a trilógiát többször is olvastam, de volt rész, amelyet átugrottam benne, pont a leírások miatt. Szeretem őket, de van, amikor egyszer pont elég elolvasni. Pont ugyanígy éreztem Tamási Áron Ábel trilógiája kapcsán. Kiváltképp az első könyvben, mivel a fiú egyedül van a vadonban, néha már sok volt.