Farkas Anett: Kettős játszma

© Farkas Anett, 2023

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A szerző eddig megjelent kötetei:

A 33-as beteg, 2021

A 33-as ügy, 2022

A 33-as áldozat, 2022

Szerkesztette: Kovács Attila

Korrektúra: Török Tünde

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Facebook-oldal:

https://www.facebook.com/farkasanett2001/

Instagram-oldal:

@farkasanett2001

Második kiadás

ISBN 978-615-825-398-7

Magánkiadás (Pitypang Könyvek)

Felelős kiadó: Farkasné Pozsgai Anett

Bazsi, 2023

TARTALOM

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Végtelenül hálás vagyok az összes olvasónak, aki lelkesen terjeszti a könyveim jó hírét, és kitartanak mellettem úgy is, hogy egyre nehezebb kitűnni a többi sikeres író mellett. Köszönöm, hogy segítitek a véleményetekkel a munkámat, a kedves szavakért nem győzöm hálálkodni.

Köszönöm szépen azt is Nektek, hogy hozzásegítettétek az első könyvemet, A 33-as beteget a tavalyi évben elnyert díjakhoz.

Pózvai Albinnak, a legnagyobb és legelismertebb bűnügyi szakembernek, aki nélkül nem lenne ilyen hiteles ez a regény. Bevezetett a gyermekkereskedelem sötét bugyraiba, megmutatta, miként dolgozik egy fedett ügynök.

Farkas Miklósnak, aki volt helyszínelői és nyomozói szaktudásával mindig kiáll és segíti az újabb történeteimből a hibákat kiszűrni.

A világ legjobb bétázó csapatának: Adrinak, Katinak, CS.S. Nikinek (a hármasuk verhetetlen krimikönyvek terén), a legjobb óvónőnek: Nikinek, Anyukámnak, Apukámnak, a Testvéreimnek, Sógornőimnek: Andinak és Noéminek, számomra a leghitelesebb Bloggereknek: Beának, Móninak, Barátnőimnek: Annának, Diának és Sárának. Köszönöm, hogy a helyes irányba tereltek. Mindig.

Köszönöm Lili csapatának, amitől miattuk kicsit olyan a regény, mintha tényleg minden igaz volna. (Bár mi igaz és mi nem, az maradjon a mi titkunk A)

Szeretném megköszönni a szerkesztőmnek, Attilának, a korrektúrázó munkát Tündének, a tördelési folyamatokat Franciskának, akik hihetetlenül tehetségesek és elkötelezettek.

Köszönöm Ádámnak a borítót, Andrásnak az előzetes videót.

Továbbá köszönöm az olvasócsoportomnak, a Farkas Anett rejtélyek tagjainak, hogy mindig mellettem állnak és ennyire szeretnek.

Végezetül pedig a legnagyobb köszönet a Férjemet és két gyönyörű kislányomat illeti: Annát és Lucát. Nélkülük semmi sem sikerülne, ők azok, akik mögöttem állnak, és mindig fogják a kezemet jóban-rosszban.

Nagymamám emlékére,
aki idén lenne 100 éves

PROLÓGUS

A betonpadló jéghideg volt meztelen talpa alatt, egész testében remegett. Védtelennek érezte magát, aprónak, kitárulkozva a világ előtt. Karját védekezőn összefonta mellkasán, nyakát behúzta, ahogy a hideg ujjak súrolták a bőrét. Megálltak egy fémajtónál, mire elöntötte a pánik, torka elszorult a félelemtől, úgy érezte, mintha egy gombóc zárná el a nyelőcsövét. Nem értette, mi történik vele, teste megremegett, szájában kesernyés ízt érzett. Visszanyelte a gyomrából feltörő epét, azt gondolta, ha elhányná magát, még nagyobb bajba keveredne, nagyobba, mint amiben jelenleg vergődött. Mély lélegzetet vett az orrán át, közben azt figyelte, ahogy az őt kísérő férfi kinyújtja mellette a kezét, és elfordítja a kilincsgombot. Az ajtó mögött feltárult egy homályosan megvilágított, tágas terem. Az ismeretlen taszított rajta egyet, és a helyiség közepére vezette. Körülötte férfiak ücsörögtek, őt bámulták. Lábai ügyetlenül vitték át a szobán, két karja még mindig szorosan ölelte mellkasát. Szivarfüst ostromolta orrát, amitől újra háborogni kezdett a gyomra. Tekintetét a padlóra szegezte, nem mert a korosodó férfiak szemébe nézni. Alig tudott talpon maradni, akaratlanul összekoccantotta a térdét. Azt gondolta, hogy apukája is itt ül, és minden tőle telhetőt megtesz majd azért, hogy megmentse. Ámbár nem igazán tudta, mihez kezdene az apukája, hiszen ezek az emberek sokan voltak, ők pedig csupán ketten. Meg aztán az apukája túl elfoglalt ehhez. Emlékei szerint csak akkor jött izgalomba az apja, ha a munkájáról beszélhetett, az ő szavai nagyrészt hidegen hagyták. Hallotta, ahogy körülötte összesúgnak, végül elcsendesednek. Arra várt, történjen végre valami.

– Fordulj körbe, kicsi lány!

A hang forrása felé emelte tekintetét, szája megremegett, úgy érezte, menten elsírja magát. Nem volt itt az apukája, hogy megmentse. Testsúlyát egyik lábáról a másikra helyezte, kezét ökölbe szorította, olyan erővel, mintha az élete függne attól, hogy milyen durván szorítja be hüvelykujját a tenyerébe.

– Azt mondtam, forogj! Süket vagy?

Meg tudom csinálni. Meg kell csinálnom, különben megvernek.

A férfira pillantott, arra, amelyik az előbb utasította. Csúnya volt, vastag szemöldöke szinte összeért, homloka sűrű ráncba szaladt, amikor harmadszorra ismételte el, hogy forogjon. A kislány összerezzent a rekedtes hangtól. Ösztönösen lábujjhegyre állt, és lassan pörögni kezdett. Azt hitte fél pillanatra, hogy megállt a szíve, de parányi lábai vitték magukkal, teste ide-oda mozgott a sok éhes férfitekintet előtt. Szemét könnyek csípték, semmit sem látott rendesen, csak annak az embernek a cipője orrát, aki eddig olyan parancsolóan beszélt hozzá. Fülét morgás csapta meg, de a szavakat nem tudta kivenni. Kavargott a feje, úgy érezte, menten elájul.

– Vetkőzz le!

Görcsbe rándult a gyomra. Szürke foltok táncoltak a szeme előtt, forgott vele a helyiség és a széken ülő összes alak. Megbicsaklott a lába, elesett. Az egyik férfi az ablakhoz rohant, szélesre tárta, egy másik pedig hozzá sietett. Székre ültették, de az olyan nagy volt, hogy a lába kalimpálva lógott le róla. A friss levegő segített, a tüdeje megtelt oxigénnel, ahogy mély lélegzetet vett, megtöltötte vele a mellkasát. Izzadságcseppek csurogtak le kis testén, de már jobban volt, újra tisztán látott. Annak a férfinak a fekete szeme, aki az előbb segíthetett rajta, szúrósan meredt rá. Kényszerítette magát, hogy a szempárba nézzen. Találkozott a pillantásuk, ekkor vette észre a férfi bajusza alatt megbúvó gonosz mosolyt. Elkezdték lehámozni róla a ruhadarabokat. Először a pólójától szabadították meg, végül a nadrágjától. Mindössze a bugyiját hagyták rajta. Lábát keresztbe fonta, ezzel visszatartva az ingert, hogy bepisiljen. A kicsempézett falon lévő vonalakat kezdte el számolni.

Egy, kettő, három…

Hideg penge siklott végig a lábszárán, amikor felállították és alaposan átvizsgálták. Nem értette, miért kell ehhez kés, talán le akarják szúrni vele? Egyszer véletlenül szemtanúja volt egy ilyen jelenetnek. Szülei valamilyen akciófilmet néztek, és nem vették észre, hogy ott állt mögöttük. Felelevenítette magában a nő sikolyát, a gyötrődését, a fájdalmát, a próbálkozását a menekülés kapuja felé. Vajon neki mennyi esélye lenne ennyi férfi elől elmenekülni? Ha egy felnőtt néninek ennyire fájt a kés szúrása, neki, az ötéves kislánynak mennyire fog fájni?

– Tökéletes darab – mondta a pengés alak. – Nyisd ki szépen a szád, lássuk, milyen gyakran használtad a fogkefét! – utasította szigorúan.

A kislány szipogni kezdett, de nem mert ellenszegülni.

Négy, öt, hat…

A szúrás okozta fájdalomra gondolt, arra, ha engedelmeskedik, talán nem fogják bántani. Nagyra nyitotta a száját, ekkor hirtelenjében állkapcson ragadták, zseblámpával világítottak be a szájába.

– Kívül-belül szép, a fényképek nem hazudtak. Sokat érhet nekünk.

– Túl sokat – szólalt meg a bozontos szemöldökű férfi. – Gazdag családból való – halkult el a hangja. – Biztosan okos is, nem úgy, mint a többi.

Vannak többen is? Futott át a lány agyán.

– Mostantól itt fogsz élni. A szüleid nekünk ajándékoztak.

Megérezte az idősebb alak leheletét. Dohány és lepedékes fog bűze keveredett a füstös levegőével.

– Sokat panaszkodtak rád. Rossz kislány voltál.

– Ez nem igaz.

Maga sem értette, hogyan mert egyáltalán megszólalni, ráadásul ellentmondani ennek a nagyon magas, rekedtes hangú idegennek, de félelmét hirtelen elnyomta a dac. Bátornak tartotta magát, édesanyja sokszor mondta neki, egyszer még bajba sodorja a csípős nyelve. A baj pedig most utolérte, a gond csak az, nem először.

– Mit mondtál?

Megragadták az arcát, egyenesen a szemébe bámultak és ráüvöltöttek. A kislány mellkasa olyan szaporán emelkedett és süllyedt, hogy azt hitte, a szíve abban a pillanatban fog kiugrani, egyenesen a férfi lába elé. Újra megpróbálta elterelni a figyelmét, az előtte tornyosuló tag szemében kezdte el számolni a vérereket. Onnan folytatta, ahol a csempevonalaknál abbahagyta.

Hét, nyolc, kilenc…

Mindössze húszig tudta a számokat, és volt egy olyan érzése, sokszor, nagyon sokszor fogja elismételni magában ezt a sorozatot.

Tíz, tizenegy, tizenkettő…

– Az anyukámat akarom!

– Az anyád elhagyott! Ettől a perctől fogva pedig azt csinálod, amit mondok neked.

– Maga nekem nem parancsol! – sikította.

Gyomorszájon vágták. Kiszorult belőle a levegő, a fájdalomtól sokkot kapott. A következő ütés az állát érte. Sajgott a teste, térdre rogyott. Azért imádkozott, hogy sötétüljön el minden teljesen. De nem sötétült. A férfi megragadta, a hóna alá csapta a törékeny testet. Sietve kifutott vele a homályos helyiségből, átcibálva oda, ahol eddig tartózkodott.

– Ez a szoba lesz mostantól az otthonod – dobták le új ágyára az erős kezek.

Riadtan, védekezőn felkapta a párnát, szorosan átölelte. Támadója kifejezéstelen arccal hajolt fölé.

– Az én szabályaim szerint fogsz élni – nyálát olyan erővel nyelte le, hogy ádámcsutkája fel-le ugrált a mozdulattól. – Aki nekem ellenszegül, azt megbüntetem. Te pedig igencsak rosszul viselkedtél.

A férfi hasra fordította, a kezére térdelt, és belenyomta a fejét az ágyba úgy, hogy a kislány nem kapott levegőt. Lába közét hirtelen melegség öntötte el, bepisilt. A vizelet szaga egybeolvadt az áporodott levegőével. Felgyorsult a légzése, és számolni kezdte a másodperceket. Belül halott volt.

Tizenhárom, tizennégy, tizenöt…

1. FEJEZET

2000. Augusztus
Néhány hónappal korábban – Budapest

A tagadás pont olyan jó stratégia, mint bármi más. Hatalmas különbség van aközött, aki nem látja az igazságot, és aközött, aki nem mondja ki. Az emberek sokkal könnyebben bocsátanak meg a másiknak akkor, ha az úgy tesz, mintha nem lett volna más választása. Hazugságban élni egyszerűnek tűnhet, de valójában nem az. Lili Ortiz százados feladata az volt, hogy megkülönböztesse egymástól a jót és a rosszat. Az igazságot és a hazugságot. Lili kinézett a kapitányság második emeleti ablakán. Eszébe jutott a kiképzésének az első napja, amikor a felettese közölte vele, hogy belőle sohasem lesz ügynök. Mindent megtett akkoriban, hogy elbukjon. Ő azonban sohasem kételkedett magában. Erre képezték ki és készítették fel. Már kislány korában tudta, mi szeretne lenni, példaképe előtte álló nagybátyja volt, Nemes Olivér. Lili nyolcéves volt, mikor egy téli napon egy kocsma előtt meglátta a nagybátyját egy motoros banda tagjai között. Integetett neki, de a férfi elfordult, mintha nem ismerné. Két nappal később egy családi zsúron Olivér félrevonta, és beszélni kezdett neki a munkájáról. A lány akkor még nem sokat értett az egészből, csak pár évvel később, az iskolai pályaválasztás előtt nyertek számára értelmet a férfi szavai. A férfi fedett ügynökként a szárnya alá vette unokahúgát, saját lányaként bánt vele, mégis, ha munkáról esett szó, sohasem kivételezett a nővel. Vasszigor jellemezte, ezt nevelte bele Lilibe a kezdetektől fogva. Péntek reggel volt, nem sokkal múlt nyolc. Olivér asszisztense két csészét tett a férfi asztalán lévő vastag akta mellé. Lili orrát megcsapta a friss kávé illata, összefutott a nyál a szájában, az élénkítő hatású koffein már lételemévé vált. Olivér felelős beosztása megtanultatta vele az évek alatt, hogyan csevegjen és mosolyogjon a munkatársaival, még ha csak a titkárnő szerepét is töltötte be. Lili csodálattal kísérte figyelemmel, miként beszélget el az idős hölggyel az unokákról meg az időjárásról, azokról a dolgokról, melyek lehet, a férfit cseppet sem érdekelték, de a világért sem akarta megsérteni a másikat. Lili körbenézett az irodában, minden egyes fal és felület fehéren vakított. A képek, melyek javarészt Lili és Olivér elismeréseit ábrázolták, felnagyítva, bekeretezve lógtak. Miután elhalt a beszélgetés a nagybátyja és a beosztottja között, a nő távozott. Lili leült a fenyőből készült asztalhoz a férfival szemben. Szinte egyszerre itták ki a kávéjukat, Lili úgy érezte, fontos beszélgetés előtt állnak, és egy kamionnyi koffein kell majd ahhoz, hogy az agya megfelelően működjön. Az akták tetején egy naplószerűséget fedezett fel, amin még ott árválkodott a barna csomagolópapír. Ahogy közelebb hajolt és a kezébe vette, felfedezte rajta az új könyvekből áradó friss illatot, amit annyira szeretett. Mielőtt Olivér megszólalt volna, felállt az asztala mögül, megkerülte, és kinyújtotta Lili felé a kezét. A nő gondolkodás nélkül fogadta a kedves gesztust. Olivér erősen Lili szemébe nézett.

– Sopronba kell utaznod, méghozzá azonnal! – mondta szigorúan az ügynök, és kivette az unokahúga kezéből a naplót. – Tegnap délután vásároltam egy papír-írószer boltban. Neked. Gondoltam, jól fog jönni. Tudsz bele jegyzetelni – nyújtotta vissza.

Lili bólintott, hagyta, hadd beszéljen tovább a nagybátyja.

– Felvette velem a kapcsolatot az ottani kapitány, és kifejezetten a mi segítségünket kérte egy nagyon kényes ügyben. A soproni nyomozók kevésnek bizonyultak ehhez a munkához.

Lili megpróbálta összeszedni a gondolait, a bevezetőből már tudta, nem lesz könnyű a rá váró feladat. Szerette a nehéz helyzeteket, már az általános iskolában megtanulta, ha nem áll ki saját magáért, eltapossák. Édesanyja egy spanyol férfiba szeretett bele, és ez az ő életére is kihatott. A déli karakter idegenséget kölcsönzött neki, amit a társai nehezen fogadtak el, bár ahogy idősebb lett, egyre több barátra tett szert. A fiúk megnézték, a lányok elkezdték keresni a társaságát, a fiókjában megszaporodtak a szerelmes levelek. Kreolos bőrszínét mára előnyére fordította.

– Mi lesz az árvaházas melóval?

Lilit, miután elvégezte a rendőrtiszti főiskolát, azonnal a mélyvízbe dobták. Az éles helyzetek faragtak belőle profit, az évek során több sikeres kisebb-nagyobb munkát tudhatott maga mögött.

– Az még túl veszélyes. Nincs meg a szükséges beépített emberünk oda. Türelem, eljön az a nap is, amikor arról az esetről beszélgetünk – mondta Olivér vontatottan, és mosolyt erőltetett az arcára. – Most erre koncentrálj, ezt kell megoldanod.

– Miről van szó?

Olivér fel-alá járkált az irodában, mutatóujját maga elé emelte, úgy magyarázott.

– Gyermekkereskedelem.

Lili hirtelenjében maga előtt látta az ártatlan gyerekek arcát, hallani vélte segítségért kiáltó hangjukat. Tudta, ez az ügy előnyt kell élvezzen. Miért van az, hogy a szörnyű szó hallatán szinte magunk előtt látjuk azokat, akiket ugyan nem ismerünk, de rajtunk múlik a megmentésük? Kiverte fejéből az árvaházas sztorit, ettől a perctől fogva csak a nagybátyjára koncentrált és a rá váró feladatra Sopronban.

– Az utóbbi fél évben több kisgyereknek veszett nyoma. A kollégák szerint azonban az ügy legalább három évnél is régebbre nyúlhat vissza, legalábbis, ami a városukban zajlik. Tehetetlenek, több szálon elindultak már, de zsákutcába futott az összes.

– Mondj el mindent, ami tudsz!

Olivér visszaült a helyére, Lili elé tolta a vaskos aktát. A nő maga elé húzta, belelapozott.

– Sárga cetlikkel jelöltem neked a fontosabb részeket.

A nő arca megrándult, miközben olvasni kezdte a feljegyzéseket. Kezét a szájához kapta és a nagybátyjára nézett.

– Ez egy komplett hálózat. Vajon mi célból rabolnak el ekkora gyerekeket? Itt az áll a jelentésben, hogy külföldre viszik őket. Elér oda a mi kezünk?

– Nemcsak nekik vannak meg a kapcsolataik, hanem nekünk is. Neked az lesz az elsődleges dolgod, hogy lefüleld a soproni emberüket. Az egész hálózat lebuktatása nem a mi feladatunk, az lehetetlen küldetés. De – roppantotta ki ujjait –, ha elkapod az itteniek vezérét, a szervezet kártyavárként omlik össze. Sopronban van jelenleg a gócpont.

Lili arcán szörnyű kifejezés suhant át, megborzongott a súlyos szavaktól. Megszólalt a mobiltelefonja a zsebében. Nem szólt egy szót sem, csak kivette a készüléket, megnézte a számot, és felvette.

– Most nem alkalmas, később visszahívlak – könnyed volt a hangja, de mégis tekintélyt parancsoló, meggyőző. – Rendben, akkor nem hívlak, sajnálom, de dolgozom. Tényleg sajnálom. Legyen, ahogy akarod – vált unottá. – Úgy ismertél meg, akit ez egy cseppet is megijeszt?

Amikor végül elbúcsúzott és letette, a nagybátyjára nézett egy bocsánatkérő mosollyal.

– Újabb szakítás? Ezúttal ki kérte ki magának a viselkedésed?

– Hagyjuk, szóra sem érdemes. Térjünk vissza arra, amiért ma idehívattál – terelte vissza a beszélgetést eredeti medrébe. – Mi szerepe van ebben ennek a segélyszervezetnek? – bökött rá az egyik lapon a szervezet emblémájára Lili.

– A soproniak úgy gondolják, ott kell keresni az összekötőt.

– Miért pont ott? Egyáltalán kik járnak oda?

– Bántalmazott személyek egyesülete. Olyan anonim gyűlés.

– Remek. Itt kell szimatolnom?

– Itt is. Lesz segítséged.

Lili elmosolyodott.

– Nekem pusztán a csapatomra van szükségem.

– Hát persze, a csapatod. Természetesen megkapod őket, veled együtt utaznak.

Amikor Lili telefonja másodszorra is megszólalt, felugrott a helyéről. Elege volt. Ezek miatt a hívások miatt nem kezdett bele soha komoly párkapcsolatba. Már a találkozások elején le szokta szögezni, hogy mit tud nyújtani, de a férfiak, akiket eddig összehordott neki az élet, mind rendre értetlennek bizonyultak. Lili azt gondolta magáról, hogy ő a tökéletes nő, akinek nincsenek elvárásai, akire minden pasi vágyik. Nem akart soha senki terhére lenni, nem vágyakozott gyűrű meg fehér ruha után. Különben is fiatalnak tartotta magát ehhez még a maga huszonnyolc évével. Erre mit dob neki folyton a gép? Olyan pasikat, akik egyből fülig belezúgnak, és felesleges érzelmekkel zaklatják. Persze ő mindig tett arról, hogy hamar békét hagyjanak neki.

– Ez a Gábor elég értetlen, mi?

– Nem Gábor, hanem Peti. De most végre felfogta. Ez a soproni munka soha jobbkor nem jöhetett volna, legalább hosszabb időre eltűnhetek a színről.

– A végén még külföldre kell költöznöd. Nem gondolkodtál el azon, hogy egyszer komolyan vegyél egy férfit?

– Most csak viccelsz, ugye? Ráérek. Nem nekem való a komoly a kapcsolat. Ahhoz újra kéne születnem – legyintett, miközben végigsimított vállig érő, sötét haján. – Szólok a csapatomnak, kezdjenek pakolni.

Olivér feltartotta a kezét, amivel megállásra kényszerítette a nőt.

– Ez még nem minden. Tudom, milyen fontos a csapatod, de lesz még egy ember, akit bevontunk a munkába. A segélyszervezetnél dolgozik, pszichológus. Ő vezeti a gyűléseket.

– Megbízható?

– Teljes mértékben. Átvilágítottuk az életét, még azt is tudom, milyen fehérneműt visel ebben a percben.

– Kérlek, kímélj meg ezektől a részletektől!

– Már nem először segít a rendőrségnek.

– Szóval ő is megfigyeli az ottlévőket, és jelentést készít nekünk. Jól mondom?

Olivér bólintott.

– Egyre jobban nyugtalanít ez az ügy, pedig még bele sem kezdtem. Nem tetszik, amikor külsős embereket is be kell vonni.

Lili nehezen alkalmazkodott másokhoz, két kezén meg tudta számolni az embereket, akiknek feltétel nélküli bizalmat szavazott. Miután édesanyja az apjával Madridba költözött, mindössze a nagybátyjára számíthatott, és a csapatára. Kevés barátja volt, de az igazsághoz hozzátartozott, még ennek a kevés barátnak sem teregette ki a szennyesét.

– Komoly zsákutcába futottak az ottaniak, húzd ki őket a bajból. Meglesz érte a jutalmad.

– Az árvaházas ügyre gondolsz? – kapott az alkalmon a nő.

– Még az is lehet, hogy arra gondolok. Rajta vagyok az ügyön, de azt szeretném, hogy most azt hanyagold, és erre összpontosíts, ezt old meg. A felesleges energiádat ide tereld. Ha aktuális lesz az a másik dolog, neked fogok szólni legelőször, erről biztosíthatlak. Megegyeztünk?

Lili felismerte a nagybátyja hanghordozását, azt, ami nem tűrt ellenvetést, és elmosolyodott.

– Aki ennek a szervezetnek az itteni vezetője, nagyon eltökélt ember. Az elkövetőnk egy hidegvérű állat, aki nagyon jól tudja, hogyan plántálja a félelmet az emberekbe. Ezt pedig nemcsak egyszer követte el, hanem legalább háromszor az utóbbi fél évben. Vagy az is lehet, hogy többször. Nagy esély van a sok áldozatra. Olyan gyerekek estek fogságba, akik félnek, és az isten se tudja, mit művelnek velük – Olivér óvatosan feltűrte az ingujját először a jobb kezén, aztán a balon. – Bízom benned, kislányom, de közben nagyon féltelek is, hiszen az eddigiek közül ez a legveszélyesebb küldetésed.

Lilire ellenállhatatlanul tört rá a vágy, hogy megölelje a rokonát. Átnyúlt az asztal felett, kezét a férfi tenyerébe helyezte.

– Megtalálom őket – mondta teljes meggyőződéssel. – Ne feledd, a legjobbtól tanultam: tőled – melegség járta át a szívét, miközben közelebb hajolt nagybátyjához.

Lili mély levegőt vett, megpróbálta maga alá gyűrni egyre inkább feltörő érzelmeit. Nyomasztotta az új ügye, sajnálta a fogságban tartott gyerekeket. Mindennél jobban gyűlölte azokat az embereket, akik nőket és gyermekeket bántalmaznak. Felöltötte magára jéghideg tekintetét, nem mutatott több aggodalmat, muszáj volt józan fejjel nekiindulnia az ügynek. Átölelték egymást a nagybátyjával, a hóna alá csapta az összekészített aktát, majd elindult a kijárat felé a csapatához. Mielőtt lenyomta volna a kilincset, Olivér hangja megállította.

– Ne felejtsd itt a naplót, talán hasznát veszed. Írtam bele neked pár dolgot. Talán a segítségedre lesz – sétált oda a nőhöz, és odaadta neki a noteszt. – Vigyázz magadra! Mindent összekészítettem neked, még várat magára pár dolog, de estére hiánytalanul nálad lesznek. A hétvége még a rendelkezésedre áll, hogy felkészülj, neked elég két nap erre. Hétfőn reggel pedig jelentkezel a csapatoddal a soproni kapitányságon.

– Értettem.

Mielőtt Lili hátat fordíthatott volna Olivérnek, az ügynök újra megszólalt:

– Most, hogy újra szingli vagy, talán Sopronban belebotlasz egy normális férfiba. Talán még az is lehet, szerelmes leszel végre.

– Ebben reménykedsz?

– A remény hal meg utoljára, nem? – húzta széles mosolyra a száját Olivér.

Lili hangosan elnevette magát, arcon csókolta nagybátyját, és kilépett az ajtón.

– Méghogy egy pasi – indult el a közös nagy iroda felé, közben megállás nélkül morgott.

Ki szeret hülyeségeket csinálni? Időm sincs rá. Majd ha egy férfi azonosulni tud a munkájával és kevés idejével, na majd azzal leülök komolyabban beszélgetni – gondolta magában felpaprikázva. De az a férfi még nem született meg. Számomra biztosan nem.

2. FEJEZET

Néhány hónappal később

– Tisztelt Bíróság! Azért gyűltünk ma itt össze, hogy ítéletet hozzunk a gyanúsított, Bognár Elemér felett. A vád: nemi erőszak, melynek áldozata a feltételezett elkövető feleségének a húga. Védőbeszédemben ezt a súlyos vádat szeretném megcáfolni.

Doktor Várnai Ádám szemben állt a bírói pulpitussal, határozottan és őszintén szónokolt. A férfi megjelenésére rásegített a megfelelően szabott öltöny, mely tökéletesen illeszkedett a vállánál, pontosan követte a derék vonalát, nem ráncosodott sehol, a nadrág is passzolt rá, mintha ráöntötték volna.

– Ahogy a vád a korábbiakban már ismertette, Elemért múlt héten kedden, délelőtt többen is látták távozni a felesége húgától, Rozáliától. Az elmondások alapján a védencem viselkedése feldúlt volt, zavarodott. Miután elment a helyszínről, Rozália hívta a rendőrséget. A kihallgatás során a vallomások szerint Rozália zaklatott idegállapotban volt. A vádlott ezen események után, a nemi erőszak puszta gyanúja miatt, ideiglenesen börtönbe lett zárva. Nem sokkal később, Elemér felesége önkéntesen tett vallomást arról, hogy a férje többszörösen őt is megerőszakolta, és jól észrevehetően kihangsúlyozta, hogy a tett felbujtója biztosan a feleség által benyújtott válókereset volt. Mindkét nőt nőgyógyászati vizsgálat alá vetették, ahol kiderült, hogy nem történt egyik érintett személynél sem nemi erőszak. Ezek súlyosbító körülmények lennének, ha a vád valamivel alá tudná támasztani, hogy mégis megtörtént az erőszak, de mint ahogy azt láthattuk, ez nem következett be, ennek értelmében tehát mindkét vallomás teljesen értékét veszti. Bár Elemér feldúlt távozására, és erőszakos magaviseletét illetően vannak szemtanúk, a nemi erőszak elkövetését képtelenség bizonyítani, tehát a szemtanúk által elmondottak használhatatlan bizonyítéknak minősülnek. Továbbá, az orvos elmondása alapján nem talált ondót a hüvelyben, a bűntett feltételezett helyszínén bűnjeleknek nyoma sincs, és a legalapvetőbb bizonyíték, a bántalmazásra utaló jelek is hiányoznak a testről. Tehát a vád a szomszédokra alapozott vallomásokon kívül nem tud több elfogadható bizonyítékot felsorakoztatni.

Ádám a bíró szemébe nézett, aztán a bal oldalára pillantott az ügyész felé, aki ugyan közönyösnek tűnt, de jól tudta, belülről majd szétveti az ideg.

– Összegezve beszédemet, a bíróság részéről helytelen lenne a védencemre nézve negatív döntést hozni ebben az ügyben, főként a bizonyítékok hiánya és a vallomások hitelességének megkérdőjelezhetősége miatt, ennek értelmében a vádlott felmentését kérvényezem. Köszönöm a figyelmüket!

Elégedett volt a védőbeszédével. Miután a bíró kimondta az ítéletet, gratuláltak neki. Elemér sután megölelte az ügyvédet. Ádám arcára hamis mosolyálarcot húzott, és távozott. Megnyerte a pert, újabb ártatlan életet szabadított meg a börtöntől. Fontos volt számára a munkája, de még pályakezdőként elhatározta, bűnösért harcolni nem fog. Azzal saját magát hazudtolta volna meg. Ő az őszinteség híve és az igazság megszállottja volt. Hazafelé megállt tankolni, és egyből feltűnt neki, hogy a kassza mellett a polcok tele vannak édességgel. Ahogy ott állt a cukorkák előtt, megakadt a szeme egy mogyorós csokoládén. Mikor a nő a pult mögött megkérdezte, Nem lesz más?, Ádám hallotta a saját hangját, ahogy kiejti a mogyorós édesség nevét. Felkapott belőle két táblát, a tankolással együtt kifizette, visszasétált az autóhoz. Nem telt bele fél óra, és a nagymamája ajtaja előtt toporgott. Automatikusan nyúlt a kilincs felé, jól tudta, a nagyanyja soha nem zárja kulcsra az ajtót. Hiába figyelmeztette már többször, jobban vigyázzon, zárkózzon be, süket fülekre talált. Végigsétált a kis előtéren, egyenesen a szoba felé. Látta, hogy mamája a kanapén ül, karját összefonja mellkasa előtt és rosszallóan rázza a fejét.

– Most épp melyik szappanoperát nézed? – támaszkodott az ajtófélfának Ádám.

– Csöndesebben, most fognak csókolózni! – legyezett izgatottan, belepirulva a jelenetbe a nagyanyja. – Ezt a Fernando Colungát én is bevállalnám pár éjszakára. Gyere, nézd meg, micsoda pasas!

– Köszi, mama, de maradnék inkább a nőknél – vigyorodott el Ádám.

– Tényleg? – emelkedett fel az idős hölgy a kanapéról, és az unokájára bámult. – Talán hoztál is haza végre valakit?

– Egyelőre be kell érned szerény személyemmel – mutatott a férfi színpadiasan magára. – Micsoda illatok jönnek a konyhából! Mit sütsz? – szagolt bele a levegőbe.

– A kedvencedet, almás pitét. Nézd is meg, biztosan jó már. Még van öt perc a sorozatból, addig egyél valamit. A hűtőben találsz rakott krumplit.

Ádám vett egy mély lélegzetet és vigyorogva a plafonra fordította tekintetét. A konyhába sétált, kivette a sütőből a süteményt, melegített egy adag ételt, és komótosan nekilátott. Szerencsésnek érezte magát, amiért ilyen nagyszerű asszonnyal áldotta meg az élet. Ha ő nem lett volna, ki tudja, milyen emberré faragja a sors. Amilyen gyakran engedte az ideje, meglátogatta a nagymamáját, házat is tőle nem messze vásárolt. A közelében akart lenni, ha bármi baj történne vele. Kiskorától kezdve Ádám csak rá támaszkodhatott, úgy gondolta, most már épp itt az ideje, hogy a rengeteg törődést viszonozza. A telefon mély, dallamos hangja töltötte be a helyiséget, kirángatva a kábulatából. A zene egyre hangosabb lett, mire Ádám előkotorta mellénye belső zsebéből az apró készüléket, és fogadta a hívást. Mielőtt lenyomta a megfelelő gombot, kétszer is ellenőrizte a hívott fél kilétét, arcán kellemes öröm tükröződött a nevet olvasva.

– Halló? Nem rossz az időzítés, mondjad nyugodtan, amit szeretnél, Zsolti.

Király Zsolt, Ádám egykori szobatársa volt a pécsi egyetemen. Együtt végezték el a jogi kart, barátságuk a mai napig élt, pusztán a fizikai kontakt maradt el köztük a távolság miatt. Ádám megörült régi barátjának, de megijedt a másik zaklatott hangjától. Zsolt hadarva, csapongva beszélt. Kénytelen volt közbevágni:

– Pontosan mit is szeretnél, mert jelen állás szerint összevissza beszélsz.

Ádám felhúzta a szemöldökét, türelmesen kivárta, míg a férfi végre érthetően is elmondja hívásának okát.

– Gyilkosság vádjával? És annyira jól megy már neked, hogy nincs időd ilyen ügyeket elvállalnod? – döbbenten kerekedett el a szeme.

Ádám idegesen körbe-körbe járt a konyhában, néha elemelte fülétől a telefont, ránézett, mintha ellenőrizni akarná, hogy tényleg Zsolt a hívó. A ház többi része is otthonos, hívogató volt, szerényen, nem hivalkodóan berendezve, minden szegletében látszott, hogy lakják, de számára ez a kis konyha volt az otthon szíve, az a hely, ahol nagymamájával a legtöbb idejüket töltötték. A nagyanyja imádott sütni-főzni, és amikor még óvodás volt, sokszor segített neki nudlit sodorni vagy pogácsát szaggatni. Döbbenten kerekedett el a szeme, mikor Zsolt zaklatott szavaiból lassan megértette, mit is akar tőle a barátja. Idegesen járkált fel-alá a konyhában, akaratlanul is ide-oda pakolta a konyhapulton heverő tárgyakat. A keze megakadt egy pogácsaszaggatón. Nem emlékezett rá, mikor vette elő. Az itt-ott megkopott darabot még a nagymamája vásárolta. Kezet cserélt, a telefont átette a baljába, jobbjával felvette a pogácsaszaggatót. Eszébe jutott, mikor először gyúrtak pogácsát a mamával. A kedves emléktől elmosolyodott, de Zsolt hangja hamar viszarángatta a rideg valóságba.

– Tudod jól, én bűnösöket nem védek, nálam ez alapelv. Mitől vagy annyira biztos abban, hogy ártatlan az a nő, és megérdemli, hogy miatta csapot-papot hátrahagyjak? – Ádám idegesen túrt bele fekete hajába. – Igen, tudom, de én azért tüzetesen utánanézek az ügyfelemnek, mielőtt elvállalom az ügyét. Szeretek biztosra menni.

Ádám szemét forgatta Zsolt újabb kifogásán.

– Természetesen volt már olyan, akkor a vádalkut szoktam előtérbe helyezni – ült le az egyik székre. – Az ártatlanok védelmére tettem fel az életem, a bűnösök meg rohadjanak meg a börtönben. Odavalók.

A férfi megigazította a csipkés abroszt az asztalon.

– Röviden, a lényeget ismertesd, mert eddig, amit elmondtál, csak arról szólt, hogy neked mennyire kevés időd van, és ezzel szemben milyen sok munkád, és itt van egy ártatlan nő, akit meg kell menteni. Egyáltalán ki ez a nő, és mi okból vetemedett gyilkosságra?

Ádám a környéken köztiszteletben álló büntetőjogi ügyvéd volt, szakmai körökben országos ismertségnek örvendett, de ritkán jutott őt igazán érdeklő feladathoz. Sümeg kis város, a rabláson, csaláson, betörésen kívül ritkán történt súlyosabb bűntény. Ugyan több felkérést is kapott az ország más pontjairól, sokszor a fővárosból is, de azokat rendre visszautasította nagymamája miatt. Pedig vágyott a komolyabb perek után, szeretett volna nyomozni, mélyebben beleásni magát a dolgokba, de megtanulta ezeket az érzéseket a háttérbe szorítani. Beérte a környék langyos ügyeivel.

– Mennyi időről lenne szó? Ismered a körülményeimet. Nem utazhatok el, főleg nem hónapokra – halkult el a hangja. – Azt mondod, ez ennyire bonyolult? Nem beszél? Akkor én mégis hogy fogom szóra bírni?

Ádám gerincén jeges rémület kúszott végig a felelet hallatán.

– Gondolkodási időt szeretnék kérni. Még ma választ adok.

Bontotta a vonalat.

– Anyagi, szakmai és magánéleti téren is fejlődhetsz, ha hallgatsz arra a bizonyos belső hangra. Nem tehetsz mindent a saját jóérzésed ellen. Van, aminek érdemes ellenállni, de van, aminek nem. Ilyen lehet egy kezdődő kapcsolat is – lépett a konyhába Ádám nagymamája, egy újságot szorongatva kezében, amiből az unokája napi horoszkópját olvasta fel.

A férfi összerezzent.

– Hallgatóztál?

– Jó szokásom – mosolyodott el az idős hölgy. – Miről van szó? Végre komolyabb ügybe botlottál?

Ádám bólintott, majd nagy vonalakban elmesélte nagyanyjának barátja hívásának okát, kihagyva a bizalmasabb részeket.

– A horoszkópod is jobban tudja, mit kéne tenned – lengette meg az újságot. – Ideje lenne a saját életed előtérbe helyezned az enyém helyett. Tudom ám, hogy mit csinálsz, és ez nem jó. Fiatal vagy, jóképű. Nem azért tanítottalak ki, hogy itt maradj a nyakamon. Én megleszek, szedem a gyógyszereim, hiszen még olyan rekeszes dobozt is vettél nekem, elrontani sem lehet az adagot.

Ádám figyelmesen hallgatta a nagyanyját, csodálattal nézett fel rá.

– Hadd legyek még büszkébb rád. Az öregasszonyokat megeszi itt a házban a sárga irigység, ha én elmondom nekik, micsoda lehetőséget kaptál az élettől. Akkor leszek igazán boldog, ha azt látom, te is az vagy, fiam. Hova kell elutaznod és mennyi időre? – foglalt helyet szemben az unokájával.

– Sopronba. Az idő bizonytalan, mivel az ügyfelem az elmondások alapján nem együttműködő. Túl sok emberrel kell beszélnem ahhoz, hogy a végére járjak ennek az egésznek. Gyakran jönnék haza, de kénytelen lennék bérelni ott egy szobát.

– Látod, már az ügyfeledként kezeled, hívd vissza azt a Zsolti haverodat, és mondj neki igent. Ez a neked való munka, nem ezek a piszlicsáré ügyek, amikben utazol.

Ádám átnyúlt az asztal felett, és megfogta a nagymamája kezét, erősen megszorította.

– Nagyon szeretlek.

– Én is téged.

Ádám a harminckét éve alatt soha nem érezte magát ilyen elképesztően elevennek és jelenlévőnek a saját testében. A telefonjáért nyúlt, az izgatottság tömör masszaként gyűlt össze a torkában. Egy pillanatra elgondolkozott azon, hogy talán túl hamar hagyta magát meggyőzni, de közben azt is tudta, ennek így kell lennie. Attól még tud megfelelően gondoskodni egyetlen rokonáról, még ha kicsit nehezebben is oldja meg ezt a fontos dolgot. Füléhez emelte a készüléket, miután rányomott a híváslistája alapján az utolsó kontaktra. Három csörgés után fogadták a hívását. Ádám meg sem várta, hogy Zsolt újabb szónoklatába kezdjen, egyetlen szóval elintézte a beszélgetésüket:

– Vállalom – mondta határozottan. – Esetleg tudnom kell még valamit, mielőtt odautazom és belevágok?

Zsolt kissé hosszan ugyan, de újra felvázolta az ügyet. Elmondta, a nő négy napja követte el a bűncselekményt, így még neki is jobbára ismeretlenek a körülmények és a miértre sem tudja a válasz. Ádám figyelmesen végighallgatta barátját, aki, úgy tűnt, mintha felolvasná a részleteket. Legalábbis erre utalt, hogy néha megakadt, és mintha papírzörgést is hallott volna. Ádám próbált mindent megjegyezni. Szigorúan koncentrált a hallottakra, bizonyos kulcsszavak mélyen gyökeret vertek benne: foltok a karon, fojtogatás nyomai a nyakon, erőszak jelei a törzsön.

– Kérd be, legyél szíves, a rendőrségtől a nyomozati anyagot. Esetleg, ha van előzménye az ügynek, azt is. Gondolok arra, voltak-e kint a háznál mondjuk a szomszéd bejelentése alapján, esetleg van-e a birtokukban korábbi orvosi látlelet, ami bizonyítja, bántalmazták a nőt. Bármi, ami használható.

Hangos sóhaj csapta meg Ádám fülét, és több szitokszó követte.

– Ezt hogy értsem? Ki a hülye picsa? – emelte meg a hangját Ádám. – Zsolti, én nem csajozni megyek Sopronba, magasról teszek ezekre a dolgokra. Tőlem lehet a világ legjobb nője is, az ilyeneket bedarálom, ha ellenkeznek.

Az időt mintha elmosták volna a szavak. Ádám alaposan kikérdezte Zsoltot, aztán valamivel húsz perccel később elköszöntek egymástól. Ádám elborult homlokkal töprengve ült, elbizonytalanodott. Talán mégsem kellett volna igent mondania. Mária megkerülte az asztalt, homlokon csókolta az unokáját. Ádámban meleg érzés ébredt, mintha selyemszatén borította volna be a szívét. Öröm, de mellé befészkelte magát az aggódás is.

– Azért vedd fontolóra a barátod szavait. Ne ellenkezz nagyon annak a csinos lánynak!

– A szappanoperák káros mellékhatásai, hogy az ügy szempontjából a legjelentéktelenebb dolgot hallod meg először.

– Nagyon is jelentős. Egy nagymama megérzi az ilyet – nevetett.

Ádám szintén mosolyra húzta a száját a nagyanyja kijelentésén, de számára most az a nő volt fontos, akinek igazságot kellett szolgáltatnia, hiszen a rövid beszélgetés után meggyőződése volt, hogy ügyfele ártatlan. Az új ügyfele, Baranyai Petra, aki várta, hogy a törvény kíméletlenül lesújtson rá.