Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

Versailles

Úton

Megérkezés

A lezárt szoba

Feltámad a halott!

A toronyszoba

A briliánsgyűrű

A tacskó

Egy kedves öreg úr

Ismerkedés

Jacquet közbelép

Aline elhatározása

Az utolsó arckép

Újra Versailles-ban!

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Charles Hugo

A VÁRKASTÉLY TITKA

fordította:
Margittai Szaniszlóné

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-916-5 EPUB
ISBN 978-963-559-917-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

első kiadás: 1860 körül
az elektronikus változat az 1931. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Claude Lorrain (1600 – 1682) Az elvarázsolt kastély
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Versailles

Versailles-ben fényesebbnél fényesebb udvari fogatok méltóságteljesen gördültek be a királyi palota rácsos kapuján. A díszhintók hátsó bakján, főnemes gazdáik családi színeiben pompázó, fehér parókás lakájok ültek, a lovak előtt fullajtárok szaladtak, fáklyáikkal világítva az alkony mindjobban mélyülő homályát. A fogatokból kiszállók elözönlötték a versailles-i palota márványlépcsőjét. Nem csoda, ha e sok ragyogás és színpompa között, a kastély udvarán összetömörült, most már üresen várakozó diszhintók sorában rögtön szembe tűnt egy egyszerű, teljesen fekete batár, amelynek oldalain a lakájok hiába kutatták vizsga szemekkel a családi címert.

- Ugyan honnan jöhetett ez az özönvíz előtti bárka? - csúfolódott egyik hercegi lakáj.

- Valami vén szipirtyó jöhetett benne - vetette oda egy másik.

- Tévedsz - ellenkezett egy arra haladó udvari lakáj - ebben a kocsiban egy szép, fiatal dáma ült. Magam segítettem ki.

- Egyedül jött?

- Dehogy. A férjével.

- Valami vén Kékszakáll, mi?

- Megint tévedsz. Elegáns, szép, fiatalember. Nem tudom, kik lehetnek.

Az udvari lakáj a dolgára sietett. A többiek, még kíváncsibban tömörültek a fekete gyászhintó köré.

- Hollá, barátom, hogy hívják a gazdádat? - kiáltotta egyik.

A fekete libériás kocsis, aki mereven és érzéketlenül ült a bakon, nem felelt.

- Párizsban az ilyen hintó manapság csodaszámba megy, - szólt egy öreg lakáj, - de emlékszem, tíz évvel ezelőtt, vidéken, sok ilyet láttam.

- Csakugyan... - bólintott egyik kortársa, - Languedocban, a Ganges kastélyban, tizenöt évvel ezelőtt magam is láttam hasonlókat.

- Tizenöt évvel ezelőtt... a Ganges kastélyban?

- Amikor az a híres gyilkosság történt?

- Igen. Ugyanabban az évben, mikor Ganges márkinét megölték.

Alighogy e nevet kiejtették, a feketelibériás kocsis, ostorával pompás, ébenfekete lovai közé csapott s a gyászhintót az udvar leghomályosabb sarkába irányította.

Mialatt a lakájok az udvaron szórakoztak, a kastély belsejében az udvari ceremóniák egyik legfényesebbje folyt le. A király lefekvése! Mert a király nem úgy kelt fel, feküdt le, öltözött, evett, aludt, élt és halt meg, mint más közönséges halandó.

A nap legünnepélyesebb két mozzanata a király felkelése és lefekvése volt. Ennek a királyi fantazmagóriának egyik legérdekesebb részlete a gyertyatartó átnyújtása volt. Mikor a király, fáradtságát jelezve átment a hálótermébe s az udvari pap fennhangon imádkozni kezdett, jelt adva az általános ájtatoskodásra, ez ima bevégeztével a király felemelte az ágya melletti asztalkán álló arany gyertyatartót és saját fenséges kezével átnyújtotta egyik kiválasztottjának. E kiválasztott átvette a gyertyatartót és a királyhoz lépett, aki bizalmasan néhány szót váltott vele.

Ezen az estén a király már ott térdelt káprázatosan pompás királyi ágyának emelvényén, a Paolo Veronese festette mennyezet alatt, aranybrokát imazsámolyán, mély ájtatosságba merülten. A terem néma csendjét csak az udvari pap halkan zsongó imája zavarta. Csak egy valaki merte ezt az áhítatos csendet megzavarni. A szépek szépe, Montespan márkiné, aki már tizenhárom esztendeje élvezte a király kizárólagos kegyeit. Montespan márkiné kíváncsi tekintete két ismeretlen arcon függött a terem sarkában. Egy fiatal kapitány, a királyi dragonyosok egyenruhájában, karján egy fiatal nővel. Montespan márkiné élénken hajolt szomszédjához, Lorges marsallhoz.

- Marsall úr... egy szót!

- Vigyázat márkiné... a király imádkozik.

- Forduljon egy kicsit balra... ott a sarokban, a harmadik sorban... - súgta a márkiné, - látja azt a fiatal dragonyostisztet?

- Azzal a fiatal hölggyel a karján... nos?

- Ismeri?

- Hogyne. Alattam szolgált.

- Hogy hívják?

- Christian kapitány. Más nevét nem ismerem.

- Na de… ez nem név. Mi a családi neve?

- Nem tudom. Senkise ismeri a családját. Lehet, hogy kalandor, de mindenesetre szerencsefia. Egy szép napon felbukkant az ezredünkben a király sajátkezűleg írott parancsából. Közelebbit nem tudunk felőle. Tagadhatatlan, hogy a helyét nagyszerűen megállta. A legutóbbi összecsapások alkalmából halálmegvető bátorságával és főleg a helyzetek szülte bámulatos, ötletszerű leleményességével, nem egyszer segítette győzelemre az ezredet. Szégyenkezés nélkül bevallom, hogy e fiatal kapitány nélkül, ma nem a diadalmas Lorges marsall, hanem egy csúfosan megvert hadvezér volnék.

- Egy ilyen embernek legalábbis ezredesnek kellene lennie!

- Tökéletesen igaz. Nem is képzelhetek egyebet, minthogy a királyi kegy e késésének valami titokzatos oka lehet.

- Furcsa!... és hogy került ide ma este?... a Mars teremben az ünnepélyes bemutatásnál nem szerepelt.

- A király mentesítette a bemutatkozás alól.

- Hát ez igazán furcsa!... vajon miért?

- Bizonyára azért, mert az egész udvar előtt nem mutatkozott be egyszerüen Christian néven, ami bizonyos, hogy csak egy felvett név.

- Lehetetlen, hogy ezzel az arccal és ezzel a megjelenéssel valakinek ne legyen nemesi rangja és neve.

- Talán elveszítette.

- Miből következteti?

- Túlzottan vakmerő bátorságából. Így csak az halmozza a hőstetteket, aki a maga emberségéből akar valamit elnyerni. Visszanyerni, amit elveszített.

- Elveszített?... milyen játékon?

- A bűn játékán.

- Lám, lám!... az imént még regényhős volt a kapitánya, most meg már gazember!

- Maradjunk csak a hősnél, márkiné. És mégis... nézze ezt a szép, fiatal és máris elborult homlokot, ezt a sápadt, túl komoly, mondhatnám szomorú arcot... Fogadok, hogy ennek a fiatal embernek valami családi titok nehezül a lelkére. Valami sötét, drámai titok... Vigyázat, a király felemeli a fejét!... az Égre kérem márkiné, hallgassunk...

- Ellenkezőleg!... most kezdünk csak igazán beszélni! - mosolygott a márkiné, mert mindenáron tudni akarom, hogy ki ez a fiatalember voltaképen?

- Kérdezze a királytól. Mert ezt egyedül ő tudja.

- Ah!... és miért van itt ma este Versailles-ban ez a kapitány?

- Szabadságot jött kérni. Most nősült.

- Meg fogja kapni. Felelek érte. Majd ráveszem a királyt. Nem akarom, hogy a kapitány többé az udvarnál mutatkozzon.

- Miért?

- Mert... a felesége túlságosan szép. Bizonyos, hogy a király szeme megakadna rajta.

- Megnyugtathatom. Ez a fiatalember még ma éjjel elutazik Délfranciaországba, a birtokára és magával viszi a feleségét, akit ön méltó vetélytársának ítélt.

Christian kapitány házasságáról éppoly keveset tudtak, mint róla magáról. Tudták, hogy dúsgazdag, de mégsem élte a gazdagok kifelé pompázó életét. Párizsi palotájának ablakai az év nagyrészén át zárva voltak s a boltíves, hatalmas kapu felett nem ékeskedett családi címer, mint minden nemesi palotán. Egy napon e palota kapuja előtt egy csukott batár állt meg, amelyből Christian kapitány egy menyasszonyi ruhás fiatal leányt segített ki. A palota személyzete csak ebből következtethette, hogy a kapitány megnősült. Azóta egy hónap telt el s a palota továbbra is komoran elzártan maradt.

Így álltak a dolgok azon a májusi napon, amelynek estéjén, XIV. Lajos lefekvésének ünnepségén Christian kapitány először jelent meg a versailles-i kastélyban fiatal feleségével.

Christian azzal magyarázta Aline-nak, Versailles-ba jövetelüket, hogy a királytól kell a szabadságát kérnie. Ám, alighogy beléptek a kastélyba, egyik udvari hivatalnok a király megbízásából máris átnyújtotta Christiannak a kérvényezett szabadság engedélyezését. Aline azt remélte, hogy miután céljukat elérték, visszafordulnak és hazatérnek. De Christian anélkül, hogy magyarázatot szolgáltatott volna, tovább vezette karján a belső termek felé áramlók tömegében. Aline csak akkor ijedt meg igazán, mikor a király hálótermének ajtaja is felnyílt előttük, ahova pedig csak a kiválasztottak léphettek be. Észrevette, hogy a pillanattól kezdve, mióta a szolgálattevő kamarás intésére e felséges küszöböt átlépték, férje arca mélyen elkomolyodott. Mikor most a király imazsámolyáról felemelkedett, Aline könyörgőn súgta férjének:

- Christian... az ima véget ért… menjünk!

- Még nem mehetünk szivecském!

- Miért?

- A király parancsa! - felelte röviden Christian.

Ezalatt a király felállt karosszékéből és felemelte a mellette álló asztalkáról a nevezetes arany gyertyatartót. Tekintetét végigjártatta a jelenlévőkön. Minden szem olyan mohón figyelte a királyi gyertyaláng imbolygó fényét, mint egy vezércsillagot. Ki lesz a szerencsés, akinek ma este megadatik, féltérden állva ez égő gyertyával világíthatni a király felkent személyének levetkőzésénél?