Kristina Pérez: The Many Lies of Veronica Hawkins

Copyright © Kristina Pérez, 2024

Hungarian translation © Szabó Olimpia, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kristina Pérez: The Many Lies of Veronica Hawkins

Constable, Great Britain, 2024

Fordította: Szabó Olimpia

ISBN: 978 963 598 312 4

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Tatjana Jovic

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Balázs Piroska, Kővári Bettina

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: thriller

A nőknek, akik azzá tettek, aki vagyok

ELSŐ RÉSZ

Éhes szellemek:
élet és halál a csúcson

Martina Torres

Camden Press

Előzetes olvasópéldány. Első kiadás: 2015. június

ELŐZETES OLVASÓPÉLDÁNY, KERESKEDELMI FORGALOMBA NEM KERÜL

Amikor Martina Torres friss házasként a középiskolai szerelme oldalán megérkezett Hongkongba, ebbe a káprázatos és nyughatatlan metropoliszba, azt hitte, kinyílt előtte a világ. A látszat azonban csalhat. Gyökértelenül sodródott egy idegen városban, munka és barátok nélkül. Martinát nem elégítette ki a feleség szerepe.

De minden megváltozott azon a napon, amikor megismerte Veronica Hawkinst.

Veronica a régi Hongkongot testesítette meg: az utolsó élő tagja volt a brit kereskedődinasztiának, amely a gyarmati uralom fénykorában felépítette a várost; gyönyörű, dúsgazdag nő, Hongkong Gloria Vanderbiltje. Martina álmában sem gondolt arra, hogy a szárnyai alá veszi. Nem számított Veronica önzetlen kedvességére, rendíthetetlen lojalitására, és hogy mennyi mindent tanít neki önmagáról, Martinának Martináról.

Ám a legkevésbé Veronica rejtélyes és tragikus halálára számított. Mi történt valójában Veronica Hawkinsszal?, tették fel a kérdést szalagcímeikben a bulvárlapok szerte a világon.

De nem ez a jó kérdés.

Ki volt valójában Veronica Hawkins? Ez a jó kérdés. Martina válasza: „A legjobb barátnőm.”

Martina vírusként terjedő BuzzFeed-cikke, a 10 dolog, amit megtanulsz, amikor meghal a legjobb barátnőd alapján készült Éhes szellemek: élet és halál a csúcson a gyász bonyolult természetének, a valakihez tartozás jelentésének és a barátság átformáló erejének merész története.

Nagyszabású marketing- és reklámkampány

- Szakmai és olvasói kritikák

- Író-olvasó találkozók számos nagyvárosban

- Az olvasóknak és a könyvszakmának szóló hirdetések

- Országos könyvfesztiváli jelenlétek

- Könyvklubmarketing

- Díjak és elismerések

Médiakapcsolat: marketing@camdenpress

Ügynök: Jamie Jackson, JJ Irodalmi Ügynökség

Előhang
A kezdet vége

Anyám mindig azt mondta, hogy egy kapcsolat sem ér jó véget. Vagy szakítasz, vagy meghal valaki.

Akkor nem hittem neki. Tíz-tizenegy éves lehettem, néztem, ahogy a szemöldökét szedi, szinte az összes szálat kitépkedi (a hetvenes években szokhatta meg így). Szúrósan rám pillantott a fésülködőasztalkája tükrében, mint amikor valami rosszat csináltam. Még most is érzem a Cartier parfümjét – amelyiknek egy párduc van a kupakján: facsarta az orromat a bors és a nárcisz.

Nem hittem neki, mert azt feltételeztem, hogy a nyálasan puszilkodós kapcsolatokra gondol, olyan fiúkkal, akik az orrukat és más testrészeiket piszkálják. Az ilyesmik csak jó néhány év múlva kezdtek érdekelni. És most már értem.

Nincs szavunk arra a nőre, akinek meghal a legjobb barátnője. Nem vagyok sem özvegy, sem árva, bár gyakran mintha mindkettő lennék. Tulajdonképpen azt sem mondhatom, hogy egyedül maradtam, mert még mindig úgy érzem, hogy velem van.

Hongkong és Veronica Hawkins egyszerre varázsolt el. Az elektromosság szaga a levegőben, mielőtt leszakad az ég, számomra örökké Hongkongot és Veronicát fogja jelenteni. Bizonyára olvasták a bulvárlapok címoldalán a hatásvadász szalagcímeket rejtélyes és tragikus halála után. Egyesek szerint baleset történt, mások szerint öngyilkosság, megint mások gyilkosságot emlegettek.

Kétségbevonhatatlan bizonyíték híján a rendőrség lezárta az ügyet, de a koktélpartik örök témája maradt. Veronica Hawkins halála máris legendává vált: ezzel csatlakozott Natalie Woodhoz, Marilyn Monroe-hoz, Diana hercegnéhez.

A világ szereti a szép, halott fehér nőt.

A pletykákban, spekulációkban és találgatásokban azonban nincs benne az a Veronica, akit én ismertem, az a Veronica, aki kicsalogatott a csigaházamból, és segített megtalálnom azt a Martinát, akivé válnom kellett.

Álmomban sem gondoltam volna, hogy egyszer memoárt írok. Szinte véletlenül történt. Egész gyerekkoromban és nagyrészt felnőttként is addig csiszolgattam magam, amíg ki nem serkent a vérem. Szó sem lehetett róla, hogy beismerjem a gyengeségeimet, tökéletlenségeimet. Azért lettem újságíró, hogy másokról írjak, és engem senki se nézzen meg túlságosan közelről – nehogy hibát találjanak bennem.

Amikor Veronicának nyoma veszett egy fülledt éjszakán, összetört a szívem. Kettéhasadt. Mély gyászomban, az elégnél több sauvignon blanc-nal megtámogatva, a bánatomat szavakba öntve próbáltam értelmezni a Veronica nélküli világot. Ha vele nem ismerkedem meg, nem lett volna merszem elküldeni a zavaros szóáradatomat a BuzzFeed szerkesztőjének. Veronica barátsága sejtszinten változtatott meg: kettőnk helyett is hitt bennem.

Nem számítottam rá, hogy a cikkem ilyen lelkes fogadtatásban részesül. Eredetileg Veronicáról akartam megemlékezni, aztán rájöttem, hogy valójában magamról írok, mert vissza akarok találni önmagamhoz, ehhez az új Martinához, aki még mindig tartogat számomra meglepetéseket. Azt hittem, elmondtam mindent, amit el kellett mondanom, elmondtam a világnak azt a tíz dolgot, amit akkor tudtam meg, amikor meghalt a legjobb barátnőm.

A cikkem alá írt kommentek (megjegyzés: sose olvassák el a kommenteket) ráébresztettek, mennyire nem tetszett volna Veronicának, hogy a halálán csámcsognak. A teljes történetet, barátságunk kozmetikázatlan igazságát kellett elmondanom még akkor is, ha ezzel közszemlére tettem a fájdalmamat, és hagytam, hogy a napfény egy nagyító lencséjén haladjon át. Ezzel tartoztam neki. Nem maradt más, amit adhattam neki.

Ha azért veszik kézbe ezt a könyvet, mert krimit akarnak olvasni, vagy egy megtörtént bűnügyre kíváncsiak, előre is elnézésüket kérem, mert csalódni fognak.

Ez egy szerelmi történet.

Veronica megtanított rá, hogy úgy szeressem a szülővárosát, ahogyan ő, és azt a Hongkongot mutatta meg nekem, amelyet nélküle nem ismerhettem volna meg. Ez a regény szerelmes levél a legjobb barátnőmhöz és ahhoz a városhoz, ahol megismerkedtünk. Mindkettő egy-egy ékkő, amit csak még értékesebbé tesznek a hibái.

Illik a témához, hogy ezt éppen a csingming ünnepén írom. A sírok lesöprésének napján, amikor a családok Hongkong-szerte letisztítják a sírköveket és az urnákat a város teraszos dombjain lévő kolumbáriumokban, és az elődök tiszteletére meggyújtott szantálfa füstölők illata, az ezüstözött szellempénz füstje száll a levegőben. Van, aki villát és Lamborghinit ajánl fel, hogy stílusosan élhessenek.

Veronica egyszer elvitt a Happy Valley-be, a régi gyarmati temetőbe, hogy lesöpörjük annak az ősének a sírját, aki a családjából elsőként lépett a szigetre, amikor azt még csupán kietlen sziklatömbnek tartották. Veronica elmondta, hogy ő Nagy-Britanniát soha nem érezte az otthonának. Hongkonginak tekintette magát. Itt született.

Itt halt meg.

Én ezzel a memoárral söpröm le a sírjáról a halálát övező szemetet és botrányokat, így állítok emléket az életének. Ez a kettőnk története. Mi most már szétválaszthatatlanul összekapcsolódtunk: Veronica és én, Veronica és az a nő, akiről hitte, hogy én vagyok. Amikor úgy érzem, ez az énem ki akar csúszni a markomból, és húzza le magával a tenger, vagy valami meghaladja az erőmet, arra gondolok, Veronica a támaszom volt, és örökre az is marad. Hogy vigyáz rám – valahol.

Nem tudom, mit hoz a jövő, de az ő tiszteletére ma este elégetek egy papírmasé Dom Pérignont.

Bárhol van is, semmi kétségem afelől, hogy ő a parti középpontja.

Kizuhant a luxusdzsunkából az örökösnő egy jótékonysági gálán

Keresik Veronica Hawkinst (35), a Hawkins család leszármazottját, a Hawkins Pacific Limited ügyvezető igazgatóját, aki egy luxus-kirándulóhajóról tűnt el tegnap este.

A tűzoltósághoz éjjel 1:15-kor érkezett bejelentés a Tin Hau 8 kapitányától, hogy egy nő a tengerbe esett. A reggel 6 órai sajtótájékoztatón Cseung Pak-hej, a tűzoltóság tengeri és búvárrészlegének parancsnoka elmondta, a kormány légiszolgálatának helikopteres egységeivel együttműködve folytatják a keresést a Nyugat-kaulungi Kulturális Kerület partjainál.

Ms. Hawkins vendégként vett részt a kambodzsai árvákat segítő Éledő Remény jótékonysági alapítvány adománygyűjtő gáláján. Az eseményt Cressida Wong, Donald Wong hajóipari mágnás lánya és Jack Csang, a pekingi székhelyű SinoTop – Kína vezető biztonságtechnikai vállalata – alapítójának felesége szervezte.

A hajó 19:30 körül futott ki a Hongkongi Királyi Jachtklubból a város krémjével, többek között Venus Lam filmcsillaggal.

Jean-Pierre Renard (54) festőművész, Ms. Hawkins férje szintén a fedélzeten tartózkodott.

A nevük elhallgatását kérő résztvevők a South China Dailynek elmondták, hogy az örökösnő nem sokkal eltűnése előtt ittasnak és zavartnak látszott.

Cikkünket frissítjük.

Első fejezet
Egy amerikai Hongkongban

Azt már tudják, hogyan végződik a történet. Azt viszont még nem, hogyan indult. A hongkongi életem voltaképpen akkor kezdődött csak el, amikor megismerkedtem Veronica Hawkinsszal.

Nyúlós-párás levegőben kaptattam fölfelé Central meredek, keskeny utcáin. Előző hónapban érkeztem a Fragrant Harbourba, az „illatos kikötőbe”, és még el-elfelejtettem esernyőt készíteni a Longchamp válltáskámba, azonkívül magas sarkú cipőben merészkedtem ki a járólapok és ragyás járdák mozaikjára.

Úgy mennydörgött az üzleti negyed felhőkarcolói között, hogy már-már hinni kezdtem a sárkányokban, amelyek állítólag a fátyolosan zöld tengerszoros túloldalán, Kaulung Kilenc Hegye alatt laknak. Kövér esőcseppek hullottak nyersselyem blúzomra, és kiütött a veríték a tarkómon, ahogy végigsiettem a Queen’s Roadon. Nagyszerű, egyszerűen nagyszerű. Késésben voltam, és izzadtan, ázottan kellett megérkeznem a galériába, egy közismerten szigorú örökösnővel készítendő interjúra. A torkomban dobogott a szívem. A HK City Chicnek szánt cikk az első szakmai megméretésem az új helyemen.

Landolás után szinte azonnal megismertem Veronica nevét, irigységgel vegyes félelemmel suttogtak róla az itt élő külhoniak rendezvényein. Családi vállalata, a Hawkins Pacific az utolsó megmaradt brit hongok, azaz külföldi tulajdonban álló kereskedelmi szervezetek közé tartozott, és kulcsfontosságú szerepet játszott abban a folyamatban, amelynek során Hongkong halászfalvak csoportjából a Kelet gyöngyévé vált. Veronica a helyi és nemzetközi társasági körökben élte az életét – kivált azután, hogy kamaszkorában árvaságra jutott egy tragikus hajóbaleset következtében.

Utálnom kellett volna őt: elegáns szomorúság lengte körül, és hihetetlenül gazdag volt, lényegében egy gótikus hősnő. Ezért lepett meg annyira, amikor a személyi asszisztense készségesen beleegyezett a közvetlen interjúba, és még tiltott témákat sem sorolt fel.

Újra megdördült az ég fölöttem. Azt gondolhatnánk, hogy mivel New Yorkban nőttem föl, a szemem se rebben az erős hangokra, de a közeledő vihar valamiért rossz érzéssel töltött el.

Szedtem a lábam, ahogy a tűsarkúban csak tudtam, és közben néztem a külföldi és helyi nők csodásan megalkotott frizuráját, akik a társadalmi lecsúszás ellen szinte pajzsként maguk előtt tartva Harvey Nichols bevásárlótáskájukat piros-fehér taxikért álltak sorba a Landmark Mandarin Oriental szálloda előtt. Később megtudtam, hogy tajtajoknak hívják őket: olyan hölgyek, akik, más dolguk nem lévén, ebédelni járnak. Anyám leghőbb vágya volt, hogy egyszer én is ilyen hölgy legyek, azért ragaszkodtak hozzá apámmal, hogy abba a manhattani magániskolába járjak, amit alig engedhettünk meg magunknak. A társadalmi státusz volt számukra a cél.

Central térképével a kezemben megszólítottam a szálloda egyik londinerét.

– A Gallery de Ladronest keresem. A Duddell Streeten.

Eső pettyezte a nagy, aranyozott emblémát a londiner sapkáján, aki egyik karjával egy forgalmas utca, a sziget ütőere felé mutatott, míg a másikkal a vállára emelt egy táskát, ami ránézésre többet nyomott, mint ő.

– Menjen át az úton, és forduljon jobbra.

A Gallery de Ladronest mindenki ismerte. Veronica anyja alapította, és rövid idő alatt híressé vált, hiszen ott mutatkoznak be a kontinentális Kína legavantgárdabb művészei. A Tienanmen téri események után és az 1997-ben esedékes átadás következményeitől való félelmek közepette az intézmény merészsége csodálatot keltett. Alapítása huszonötödik évfordulójának előestéjén ugyanezek a félelmek támadtak fel. Egy elszabadult esernyő kis híján megfosztott fél szemem világától, miközben átvágtam az úttesten, de végül csak megtaláltam a Duddell Streetet.

Még mindig ez Hongkong legromantikusabb utcája, az egyik végén impozáns gránitlépcsővel és viktoriánus gázlámpákkal. A fák gyökerei felkapaszkodnak a feljebb lévő Ice Streetet megtámasztó kőfalakra, és a buja zöld növényzet a birodalom utolsó sóhajaként reszket a párás napsütésben. Néha az az érzésem támadt, hogy a britek nem mély vizű kikötője miatt gyarmatosították Hongkongot, hanem mert az opálos fehér fény és az állandó köd az otthonukra emlékeztette őket.

Bumm!

Behúztam a nyakamat, a szemem elkerekedett, ahogy a lépcső tetejéről megindult a vízesés. Hunyorogva kiszúrtam a galéria emblémáját, egy dzsunka jellegzetes vörös vitorláját: íves, csaknem háromszög alakú volt, a merevítésére szolgáló bambuszrudakkal egészen úgy nézett ki, mint egy őskori rák páncélja.

Közvetlenül a bejárat előtt a pántos, nyitott orrú Jimmy Choo cipőm sarka beakadt egy kilazult járólapba. Kifordult a bokám, elvágódtam. Feltápászkodtam a járdáról, és úgy néztem körül, mint egy megijesztett állat. Pedig jó benyomást akartam tenni. Nem! Jó benyomást kellett tennem.

Felkaptam a földről az összegyűrődött térképet, a táskámba gyömöszöltem, és közben megláttam magamat az ajtó fölé akasztott kis tükörben (fengsuj fogás a gonosz szellemek elriasztására). Ajjaj. Rendbe szedtem sötét karamellszínűre melírozott hajamat, és mosolyt erőltettem neonrózsaszínben égő arcomra. Ennyit a sikkes megjelenésről.

Bentről nevetve kilépett hozzám egy férfi.

Ahogy kinyitotta az ajtót, megcsapott a klímaberendezés jólesően sarkvidéki szele. A férfi úgy festett, akár egy ezüstróka: napbarnított bőrét mintha sosem érte volna még fényvédő krém, mégis ruganyosnak látszott. Erős kényszert éreztem, hogy kisimítsam a szarkalábakat a szeme körül. Vékony volt, de nem fiúsan, alig múlhatott ötven. Lenvászon öltönyének hűvös kékje erős kontrasztot alkotott a bőre meleg színével.

A legkevésbé sem hasonlított a férjemre.

Spencer szőke úrifiú. Hongkongba érkezésünkkor én huszonnyolc éves voltam, ő éppen betöltötte a harminckettőt, de babaarca fiatalabbnak mutatta.

– Bienvenue – szólalt meg a férfi élénken. Arisztokratának látszott, borsötét szeme derűsen csillogott. – Veronica bent van – tette hozzá erős francia akcentussal. Szemlátomást távozni készült, és ezt úgy mondta, mintha őmiatta még soha senki nem tért volna be a galériába, amit nem akartam elhinni.

Az ajtó halkan becsukódott mögöttem, és csend lett a helyiségben. Csak a klímaberendezés zümmögése hallatszott. Megborzongtam, amikor újabb sarki szél süvített végig a hátamon. Esernyőn kívül kardigánt is rendszeresen elfelejtettem magammal vinni.

Veronica valamivel később elárulta, hogy azért választott francia férjet, mert olyan önfeledt szerelmet akart, amilyen a szüleié volt. Geneviève Varenne, a tehetséges fotóriporter Francia Indokína maradványaiból települt át Hongkongba. Arthur Hawkinsszal a Külföldi Tudósítók Klubjában ismerkedett meg, ahol sok vallomás elhangzott, és még több árulás történt, majd egy hét múlva megszöktek.

Őszintén szólva, én sosem vágytam ilyen szerelemre, de Veronica természettől fogva merészebb volt nálam. Bátran élt, és ezt nem csak azért mondom, hogy jobb színben tüntessem föl.

Körülnéztem a galériában. Tíkfa padló, ritkásan kiakasztott képek a falon, Barcelona fotelek egy antik, lakkozott kávézóasztal két oldalán. Az asztalt gyöngyház berakás díszítette, és egy méretes orchidea állt rajta. Úgy éreztem, mintha figyelne valaki, és a tekintetem visszatért egy kis olajfestményre az ajtó mellett.

A vásznat egy fiatal kínai nő töltötte be, átható tekintetű. Áttetsző vörös ruhában, kinyújtott karral lebegett a tenger fölött: a jobb kezében egy halat tartott, a balban egy játék dzsunkát. Fejét királynőien emelte, rajta ferdén, akár egy svájcisapka, lapos fejfedő, kétoldalt vörös gyöngyök lógtak le róla. Szinte hallottam, ahogy egymáshoz koccannak a szélben.

– Tin Hau – szólalt meg egy kulturált, a vártnál rekedtebb brit hang.

– Ki ő? – kérdeztem, le sem véve szememet a festményről.

– A tenger istennője. A halászok védőszentje. A mennyország császárnője. Válassza, amelyik tetszik. – Veronica elhallgatott. – Egyszerű kislány volt. Akkor halt meg, amikor megpróbálta kimenteni a tengerből az apját és az öccsét, miután egy viharban elsüllyedt a hajójuk. Ezért megtették istennővé.

A szemem sarkából megláttam a szignót: Varenne,’78.

– Nem is tudtam, hogy az édesanyja festett is.

Inkább éreztem, mint láttam, hogy megvonja a vállát. Feléje fordítottam a fejemet. Nem lepte meg, hogy egy vadidegen tudja, ki volt az édesanyja.

– Ez az egyetlen portréja. A születésem évében festette apámnak. – Szeretetteljes kifejezés lágyította meg arcvonásait. – Imádott hajózni. A Hawkins-birodalmat a tenger tette naggyá, erre gyakran felhívta a figyelmemet. A vállalat mindig szponzorál egy sárkánytáncot Tin Hau születésnapján.

Mindketten hallgattunk. Mindkettőnknek ugyanaz járt a fejében. Az ő családját nem mentette meg az istennő.

És végül érte sem jött el.

Abban a pillanatban csattanást hallottam. Visszakaptam a tekintetemet a galéria bejáratára, ahol átláthatatlan fehér víz zuhogott az üvegre. A város eltűnt, mintha esőfelhő burkolta volna be.

Biztosan látszott rajtam az ijedtség, mert egy kéz lágy érintését éreztem a nedves selyemblúzomon.

– Fekete riasztás – mondta Veronica. – Ez az első vihara? – Bólintottam. – Vannak narancssárga, vörös és fekete viharok – magyarázta. Mintha a Bibliából idézett volna. – Ugye nem lakik messze?

– Mid-Levelsben.

– Á, az a lélektelen lakások negyede.

Pontosan ezt gondoltam én is a parányi lakásokról, amelyeket Central fölött tapasztottak a hegyek oldalába, és nevetséges havi bérleti díjat kértek értük.

– Csak átmenetileg. – Rögtön meg is rúgtam volna magamat, amiért csípőből védekezem. – A bank egy szolgáltatóházban helyezett el minket, amíg végleges lakást nem találunk.

Veronica bólintott.

– Nemrég érkeztek. – Enyhe gúnyt hallottam ki a hangjából. – Apám idejében az unatkozó gyarmatlakók még kimentek a kikötőbe az újonnan érkezők fogadására. Szóljon a lakásügyi koordinátoruknak, hogy a Peaken, a ködvonal fölött keressen maguknak valamit.

– A mi lakhatási támogatásunkból egy cipősdobozra is alig futja. – Idegesen fölnevettem. – És én még azt hittem, sehol sem lehet rosszabb a lakáshelyzet, mint New Yorkban.

Azt már tudtam, hogy Veronica a Peaken született, amely kifejezés Hongkongban nemcsak szó szerint, hanem átvitt értelemben is a csúcsot jelenti. A gyarmati kormányzók egykor innen tekintettek le dölyfösen alattvalóikra és a konténerhajókkal teleszórt Dél-kínai-tengerre. A második világháború után itt nem lakhattak kínaiak, és jelenleg is itt találhatók a legelőkelőbb villák – habár ezek hajlamosak a leginkább penészedni. Ráadásul állandóan hideg nyirok vonja be az ember bőrét, lehetetlen szabadulni tőle.

Veronica együttérzően felsóhajtott.

– Manapság már nem kínálnak olyan csomagokat a külföldieknek, mint a pénzügyi válság előtt. Nehéz megélni belőlük.

– Ahogy mondja. – Jól ismertem az anyagi nehézségeket. Egész életemben küzdöttem velük, és úgy tűnt, Hongkongban sem lesz másként. Nem volt kétségem afelől, hogy Veronica sem kezel majd másként, mint a kiváltságos lányok A Buxton Schoolban (igen, A nagybetűvel, hozzátartozik a nevéhez), akik azért szekáltak, mert Papi ugyanazt a nyelvet beszélte, mint a portás, és én nem Dél-Franciaországban nyaraltam, vagy Saint-Barthélemyn a családi birtokon, de még csak nem is Quogue-ban egy zsindelyes családi nyaralóban – pedig az már mindennek a legalja.

– A férjével érkezett. Gondolom, hároméves szerződéssel – sorolta Veronica, mintha látná a friss hongkongi személyazonosító kártyámra pecsételt szót: ELTARTOTT HÁZASTÁRS.

A cikkért nyolcszáz hongkongi dollárt kaptam, amiből Centralban alig jött ki egy ebéd, de nem érdekelt, mert legalább volt munkám. Az egyetem óta dolgoztam különféle magazinoknak, és nem tudtam, mi egyebet csinálhatnék. És magányos is voltam.

Fémes ízt éreztem a számban, talán az elkeseredésem ízét, de lenyeltem. Óvatosan, mintha a napba készülnék nézni, a teljes testemmel Veronica Hawkins felé fordultam.

A LED-lámpa tűfénye csillámlott a fekete pólójára szórt aranyporon, ami a „14K” feliratot adta ki. Lenvászon caprinadrágot viselt hozzá, és szalagos-masnis, teletalpú Chanel háncsszandált, mint aki mindjárt lábujjhegyre áll, és piruettezik.

Felöltöttem legszebb mosolyomat, és a „14K” felirat felé biccentettem.

– Legalább huszonnégy karátra számítottam.

Veronica rekedtes, telt hangon fölnevetett. Az ő porcelánbőrét is megfogta a nap, ami kiemelte szokatlan mogyoróbarna szemét. Gesztenyebarna, enyhén hullámos haja a válláig ért.

– Ez vicc – magyarázta. – A „14K” a triádok egyik legnagyobb csoportja. – Hallottam már a New York-i kínai negyedben működő triádokról, de mindössze annyit tudtam róluk, hogy ők a kínai maffia.

Veronica az ujjával végigkövette a „K” vonalát.

– Hongkersban természetesen a brit tajpánok[1] voltak az első gengszterek – mondta mindenféle ítélkezés, mentegetőzés nélkül.

A Hawkins Pacific Limitedet Alistair Hawkins, egy vállalkozó szellemű skót fiatalember alapította Észak-Angliában a 19. század elején, majd nyitott egy irodát Sanghajban, később egy másodikat Hongkongban. Az ópiumháborúkban a többi hong vezetőjéhez hasonlóan Veronica ősei is a rossz oldalra álltak, brit ágyúnaszádok védelme alatt felfegyverzett klippereket közlekedtettek a Gyöngy-folyón, és hatalmas vagyonokra tettek szert. Alistair csakhamar megsokszorozta vállalata vagyonát, amikor vasútépítésbe fogott Kínában, és telekommunikációs fejlesztésekbe fektetett be.

Az aranyporral borított Veronica, aki tizenkilenc éves kora óta irányította a Hawkins Pacific összes holdingját, az előtte járó tajpánok szellemiségét testesítette meg.

– Martina Torres vagyok – mutatkoztam be gyorsan, amikor ráeszméltem, hogy ezt eddig elmulasztottam. – A HK City Chictől. – Veronica felhúzta a szemöldökét, jelezve, hogy magától is rájött. – A barátaim Martynak szólítanak – tettem hozzá. (Az általános iskolában tulajdonképpen utáltam, ha így szólítottak, de rajtam ragadt, és előkelőbbnek találtam a hangzását, ezért végül is nem bántam. Spencer csak a házassági fogadalmunkban nevezett Martinának, különben nem szólított így.)

Kezet nyújtottam, Veronica azonban nem rázta meg. Homlokráncolva megfogta a másik kezemet, megfordította, és elkomorodott.

– Vérzik a tenyere.

Elvörösödtem, le egészen a mellkasomig, mintha kiütéseim lennének. Veronica a másik kezemért nyúlt, és még inkább elkomorodott. Mindkét tenyerem le volt horzsolva.

– Megcsúsztam – mondtam a bűnös Jimmy Choora mutatva. – A járólapon.

– Már régóta meg akarom javíttatni. Ugye nem fog beperelni? Amerikai szokás.

Igyekeztem nem elpirulni megint.

– Azt hiszem, inkább lapos szandált veszek.

Fölemelte az egyik lábát, és karcsú bokájából megmozgatta a háncsszandálját.

– Utánzat, de rém kényelmes. A Stanley Marketen árulják.

Beharaptam a szám belsejét, mert Chanelnek hittem. Mielőtt hozzámentem Spencerhez, egy Ivy Leauge-diákhitellel megterhelve magazinszerkesztői fizetésből éltem Manhattanben, így csúcskategóriás dizájnerholmikhoz csakis mintadarabok kiárusításán jutottam hozzá. Igen, osztályszorongásom van, az anyámtól örököltem.

– Jól néz ki – bókoltam. – Köszönöm a tippet.

– Jöjjön, tisztítsuk ki a sebeit.

Elindult a galéria hátsó része felé, én mentem utána. A galéria nagyobb volt, mint első ránézésre hittem, kovácsoltvas csigalépcső vezetett föl az irodaként szolgáló félemeletre. Az íróasztalnál királykék Marc Jacobs ruhában (amelyről néhány hónap múlva már sejteni fogom, hogy sencseni másolat, nem eredeti) egy szemmel láthatólag ideges kínai nő ült, és a telefonkagylóba kiabált.

– Ő Apple – mutatta be Veronica. – A személyi asszisztensem. Egy szobrot próbál megszerezni az évfordulós kiállításra.

Veronica elfordította a gombot egy ajtón, ami szinte láthatatlanul simult bele a falba. Egy mosdó tárult föl mögötte.

– Készítek teát – mondta, és magamra hagyott.

Különös érzés telepedett rám, mintha egy hongkongi galéria filmes díszletébe kerültem volna, és nem a valóságban lettem volna ott. Amikor lementem a földszintre, Veronica az egyik Barcelona fotelban ült, az asztalon egy kerámia teáskanna és két jádeszínű kerek csésze.

– Jobban érzi magát? – kérdezte, a kezemre pillantva. Mielőtt válaszolhattam volna, folytatta: – Jázmin. Remélem, szereti.

– Tökéletes. – Miközben helyet foglaltam a vele szemközti fotelban, ő kitöltötte a gőzölgő teát. Megköszöntem, és a számhoz emeltem. Reméltem, hogy a tealevelek nem tapadnak a fogamra. A jázminnak erős, tiszta illata volt, mint az esőnek, ami továbbra is verte a járdát.

Veronica egy laza csuklómozdulattal elém tolt egy kristálytálkát.

– Kóstolja meg a gyömbért teával. Még Viktória királynő is kedvelte a hongkongi tartósított gyömbért… miután az ük-ükömtől megvásárolta. Egyetlen divatos londoni asztalról sem hiányozhatott.

Új szemmel néztem a csillogó kandírozott gyömbérre. Az ük-ük, mint később megtudtam, Veronica szóhasználatában a nagyapjánál idősebb felmenőket jelentette.

– Ne mondja, hogy ketogén diétát tart! – kiáltotta habozásomat látva, mintha főbenjáró bűn lett volna.

Kiválasztottam a legnagyobb darabot, és a számba tettem.

Veronica elégedetten elmosolyodott, én pedig megértettem, hogy sok mindent megtennék, bárki sok mindent megtenne ezért a mosolyért.

– Árulja el – kérte –, hogyan tűnt fel Evelyn radarján?

Evelyn Ho a HK City Chic főszerkesztője volt, de nem állt rokoni kapcsolatban Stanley Hóval, a makaói szerencsejáték-ipar jókora részének birtokosával – legalábbis tudomásom szerint nem, bár a milliárdosok nem verik nagydobra az ilyesmit.

– Egy New York-i ismerős ismerőse révén – válaszoltam. Körülményes úton jutott el hozzám a lehetőség, az egyik egyetemi barátnőm üzleti főiskolán tanuló barátja Evelyn unokatestvére volt.

Veronica illedelmesen kortyolgatta a teáját, és közben éberen figyelt szavaim mögöttes tartalmára.

– Bárkitől hat ismerős távolságra vagyunk, ez mozgatja a világot – jegyezte meg néhány pillanatnyi csend után. – Be fog illeszkedni, Marty. – Most, hogy az ő szájából hallottam a becenevemet, hirtelen megtetszett; brit akcentusával, hosszú „a”-val ejtve előkelőnek hangzott, nem úgy, mint Long Islanden. De én soha sehová nem fogok beilleszkedni, ebben biztos voltam.

Továbbra is szakadt az eső. Ahogy lenyeltem a gyömbért, melegség áradt szét bennem, mintha parazsat ettem volna. Jázmin, gyömbér és fekete eső: hongkongi délután. Sok lesz még, nagyon sok, majd egyszer csak nem lesz egy sem.

– Térjünk rá az interjúra – javasolta Veronica előrehajolva. – Bár sokkal szívesebben hallanék magáról. Magamról mindent tudok, és egyáltalán nem vagyok olyan érdekes, mint sokan gondolják.

Elmosolyodtam, a nyelvemmel egy darabka gyömbérrel játszottam a számban, és úgy tettem, mint aki elhiszi, amit hall.

El akartam hinni.

Megadóan felsóhajtott.

– De nem ezért jött ide. Tudom, tudom. – Hirtelen felcsillant a szeme. – Az éhes szellemeim miatt jött.

Elnyílt a szám.

– Elárulok egy titkot. Nem csak az élőknek vannak vágyaik. A kínaiak nem tévednek abban, amit a pokolról gondolnak… azután is vannak vágyaink, hogy meghaltunk.

Második fejezet
Mindenki hercegnője

Veronica állandó meglepetéssel szolgált. Az elsőben akkor részesített, amikor rögtön másnap személyesen telefonált – ő maga, nem az asszisztense –, és meghívott ebédelni a Hongkong Clubba, annyi időt sem hagyott, hogy rendesen megszáríthassam a hajamat. Veronica a pillanatban élt, mint aki tudja, milyen értékes minden másodperc, és egyet sem akar elfecsérelni. Akkoriban azt hittem, azért, mert a családja a szeszélyes tengerbe veszett.

A vele történtek után azt sem tartottam kizártnak, hogy valamiképpen mindig is tudta: fogytán az ideje.

Ha Hongkong egy gömbakvárium, és Central a kastély a közepén, akkor a Hongkong Club a trónterem benne. Néhány évvel azután alapították, hogy a Csing-dinasztia császára átengedte a szigetet a briteknek, és a legnagyobb hongok vezetői itt találkoztak. Veronica ük-ükjei is az alapító tagok közé tartoztak. A gyarmati kormányzók jöttek-mentek, de valójában a tajpánok uralkodtak. A várost a kuanhszi – a kapcsolatok hálózata, a befolyás, a puha hatalom – irányítja, és a Hawkins név előtt minden ajtó megnyílt.

Próbáltam leplezni a szorongásomat, amikor beléptem a Hongkong Club vörös szobájába, és lopva végignéztem habkönnyű türkizkék, kötött Missoni ruhámon és Ferragamo körömcipőmön. Rákerestem ugyan a neten, milyen öltözetet várnak el, mégis rettegtem, hogy egy fehér kesztyűs kéz megkocogtatja a vállamat, és távozásra szólítanak fel. Spence családja nemzedékek óta a megfelelő manhattani klubok tagja volt, én azonban csak az ő szponzorációjuknak köszönhetően nyertem bebocsátást. Nem is hagyták, hogy erről megfeledkezzem.

Az ebédlő falain aranyozott keretben Constable-stílusú tájképek függtek, magukat a falakat pedig, érthető módon, mélyvörösre festették. Körömlakkban ezt a tompa színt „9–17”-nek hívnák, és női vezetők használnák. Abban a reményben néztem körül, hogy majd egy félreeső sarokba kísér a hosztesz, ahol beleolvadhatok a környezetbe.

Nagyobbat nem is csalódhattam volna.

Veronica fesztelen tartással a központi asztalnál ült, ahonnan remekül meg lehetett figyelni, érkezik vagy távozik-e valamilyen kiválóság. Rám nézett, és elmosolyodott, ám ez nem az előző napi önelégült mosoly volt. Veronica sokféleképpen tudott mosolyogni, de ezzel az oldott mosolyával, amelytől összegyűrődött a bőr a szeme sarkában, csak keveseket tisztelt meg.

Aznap smaragdzöld koktélruhát viselt, ami előhozta az arany pöttyöket a szemében, a kényelmes, telitalpú háncsszandálját pedig különleges bőr körömcipőre cserélte, amelynek vastag talpát pirosra festették. Veronicából sugárzott az élet. Én most is így gondolok rá, azután is, hogy a felfúvódott holttestéről készült fényképeket kiszivárogtatták a Sunnak.

– Marty – köszöntött, szinte lehelve a nevemet, amikor odaértem hozzá. – Megtaláltál.

Eltéveszthetetlenül oxfordi kiejtéssel beszélt, de mély volt a hangja – modern Marlene Dietrich –, és egészen lefegyverző. Most is meglepett, mennyire másnak hallom a becenevemet az ő szájából, és máris mennyire másnak érzem magam tőle.

Felállt, hogy európai módon, két oldalról puszit adjon. Meghökkentett ez a bizalmas gesztus. Néhányan érdeklődve végigmértek, leplezetlen kíváncsisággal nézték, ki lehet az, akit Veronica Hawkins úgy üdvözöl, mint egy rég nem látott barátnőt. És furcsamód hihetetlennek éreztem, hogy csupán előző nap ismerkedtünk meg. Olyan közvetlenül viselkedett az interjú alatt, a legkevésbé sem az a jégkirálynő volt, akire számítottam, és szívélyes hangon mesélte el az élete történetét – bizonyára kismilliomodszorra. Mintha alig várta volna, hogy beszélgethessen valakivel. Bárkivel.

– Nagyon köszönöm a meghívást – mondtam, amikor intett, hogy a mellette lévő székre üljek a négyszemélyes asztalnál.

– Magától értetődik – legyintett. – Nem könnyű egy ismeretlen városban. – Kihalászta a lime-darabkát magas poharából, megnyomkodta, azután visszadobta a kékes színű jégre. – Már a keresztárbóc fölött jár a nap. Arthur anyatejnek tekintette a gin-tonikot… a legjobb védekezés malária ellen. A tonik kinint tartalmaz.

Azt is hamar megfigyeltem, hogy Veronica Arthurként emlegette az apját, az anyját pedig Mamannak hívta, mindenféle érzelem nélkül. Szeretettel csak Luluról, a húgáról beszélt, aki szintén a hullámsírban pihent.

– Délben csak a veszett kutyák és az angolok mennek ki a napra – közölte nemtörődöm vállrándítással, és amikor a pincér megkérdezte, mit iszom, én is gin-tonikot rendeltem.

Metszett üvegpoharával az angol vidéket ábrázoló festmények felé intett.

– Senki sem mondaná meg, hogy elveszítettük a birodalmat – jegyezte meg kacsintva.

– A Jane Eyre jut róluk eszembe – szaladt ki a számon, mire megdermedt, a keze a pohárral megállt a levegőben, és várta, hogy még mélyebbre ássam magam. – A vörös szoba, ahová Jane-t büntetésből bezárja a nagynénje. – A legszívesebben leharaptam volna a nyelvemet… Vajon sértésnek veszi? Azok után, hogy ő olyan szívélyesen viselkedik velem? – Tudod, abba a szobába, amelyikről Jane azt hiszi, hogy kísértetek járnak benne.

Nagyot sóhajtott.

– Hát nem így vagyunk vele mind? – kérdezte. Nagyot kortyolt az italából, majd felkacagott. – Azt hittem, azt fogod mondani, a vörös szín szerencsét hoz. De te nem az a tipikus eltartott feleség vagy, Marty.

Helyeslőn csillant meg a szeme. Valahogy mégis tudta, hogy nem vagyok elememben, hogy küzdök, mint a partra vetett hal, és nem azért, mert ismeretlen számomra a város, hanem mert a helyzet ismeretlen, úgy, ahogy van. Ismeretségünk első napjaiban sokkal tisztábban látott engem, mint én önmagamat.

Poharát leállította a gyönyörű abroszra, és egymáshoz illesztette az ujjai hegyét.

– Az én kísérteteimről már beszéltünk. Most én foglak meginterjúvolni téged.

Kiszáradt a szám, és alig vártam, hogy a pincér kihozza az italomat.

– Lássuk. Martina Torres. New Yorkban született és nevelkedett, szinte tökéletes felvételit írt. – Veronica fejből mondta fel az életrajzomat, amit bizonyára Szerkesztő Evelyntől szerzett meg. – Alapdiploma művészettörténetből a Columbián, mesterdiploma Cambridge-ben… nem is akárhogy, hanem Gates-ösztöndíjjal.

Kellemetlenül éreztem magam. Azt gondolhatnák, hogy sütkéreztem a dicsőségében, pedig nem, éppen ellenkezőleg. Amikor A Buxton School szűkmarkúan osztogatta a legjobb jegyeket az osztálytársaimnak, Papi félrevont, és közölte, hogy muszáj kitűnő tanulónak lennem. Közepes eredményt nem engedhetek meg magamnak. Nem utolsósorban a vezetéknevem miatt. Alkut kötöttünk az ötödik osztály első napján, Papi meg én, és ha valaki egyszer megígért valamit az apámnak, nem táncolhatott vissza.

– Végül – folytatta Veronica pillanatnyi szünet után – újságíró a Hearstnél. – Arra nem tért ki, hogy innen a nagy semmi következett az életrajzomban, mert a Lehman összeomlása után néhány hónappal megszűnt az állásom, és azóta szabadúszóként kunyerálok megbízásokat innen-onnan. Szerettem volna persze komoly cikkeket írni az Atlanticnek vagy a Vanitiy Fairnek (mint az összes többi becsvágyó friss diplomás), de be kellett érnem a cockapoo dizájnkutyafajta számára kifejlesztett folyékony Xanax különféle ízesítéseivel és hasonló témákkal. (Csirke, marha és rágógumi, ha esetleg nem tudnák.)

Veronica közelebb hajolt.

– És az én kis szigetemre jöttél.

– Úgy néz ki. – És Hongkong csakugyan az ő szigete volt.

– Remélem, nem fogsz ráunni a társaságunkra. Nem lehetett könnyű otthagyni a New York-i kiadók csillogó világát.

Poharas levest enni az asztalomnál, mármint amíg olyan szerencsés voltam, hogy egyáltalán volt asztalom, a csillogás antitézise, de papagáj módjára felmondtam a szöveget, amelyet a piláteszórákon szerzett barátnőimnek is szoktam, és amelyet papagáj módjára nekem is felmondtak az ügyesen házasodni szakon végzett, áttelepített feleségek.

– Fantasztikus lehetőség ez a férjemnek. Nem utasíthattuk vissza.

Az az igazság, hogy isteni szerencsének éreztem. Spence-t éppen le akarták építeni, amikor a fejvadászként dolgozó egyetemi barátja beszervezte egy Kínában terjeszkedő amerikai befektetési bank multinacionális kapcsolatokat menedzselő csapatába. A válság után egyedül Kínában pörögtek a bankok, úgyhogy egy sárga taxival egyenesen a repülőtérre vitettük magunkat.

– A Torres viszont nem a férjed neve – állapította meg Veronica, és kíváncsi lettem volna, hogy felhívta és kifaggatta-e rólam Evelynt. Ez a lehetőség nyugtalanított, de fel is villanyozott.

– Nem. Apám Argentínából származik. Nem akartam megváltoztatni.

Anyósom legnagyobb bánatára. Nem akarsz közénk tartozni?, kérdezte, és tudtam, nem csak a Merton névre gondol. Spence szeretett úgy szólítani, hogy mamacita, gauchónak képzelte magát az ágyban, és egészen meghatódtam, amikor egyszer meglepett egy elképesztően drága japán matcha teával, mert összetévesztette a matéval, amit nagyon megszerettem az Andok lábainál töltött nyári szünetekben. De ő legalább igyekezett. Sybil Merton ősei viszont harcoltak az amerikai függetlenségi háborúban, és nem vágyott kevert pedigréjű unokára.

– Á, Argentína! – mondta Veronica. – Az egyik ük-üköm befektetett az ottani vasútépítésbe. Mi, britek sokfelé kalandoztunk. – Az ő előadásában a történelem nem tankönyvízű volt, hanem szórakoztató sztorik füzére. Újra elnevette magát. – Te meg Spencer a középiskola óta együtt jártok… ez nagyon aranyos.

– Hát, nem egészen. – Köhintettem. – Egy iskolába jártunk, de ő több évvel fölöttem – magyaráztam, és eszembe jutott, ahogy az egyetemi sportdzsekijében parádézott a folyosókon, és észre sem vette az elsős lányokat, akik sorba álltak, hogy neki adhassák a szüzességüket. Illetve azért észrevette. Magától értetődőnek tekintette, hogy körüldongják, viszont ő legalább nem volt kegyetlen, mint egyes buxtoni fiúk.

Néha összeakadt a tekintetünk az étkezőben vagy a kápolnában, és olyankor rám mosolygott, amitől nekem gyorsabban vert a szívem.

– Azt sem tudta, hogy létezem – vallottam be. – A húga osztálytársa voltam. – Néha én sem akarom elhinni, hogy a felesége lettem.

Hálásan fogadtam a gin-tonikomat a pincértől, aki közben észrevétlenül megérkezett. Felvette az ebédrendelésünket. Ezúttal is Veronica példáját követtem, és rák-mangó salátát kértem.

– Biztosan jó barátnők vagytok a sógornőddel – tűnődött Veronica, lustán kavargatva italát a koktélpálcikával. – Elsie azt szerette volna, ha az öccséhez megyek feleségül, hogy igazi testvérek lehessünk. – Elfintorodott. – Akkor inkább hajadon maradtam volna.

– Elsie?

– Ó, hát persze, ti még nem ismeritek egymást. Be foglak mutatni neki. – Szeretetteljes kifejezés suhant át az arcán. – Elsie Barron. Imádni fogod. A Barronok majdnem olyan régóta itt vannak Hongkongban, mint a Hawkinsok, és gyakorlatilag örökbe fogadtak azután…

Azután. Titkon kíváncsi lettem volna, milyen érzés az, amikor az ember életében ilyen horderejű változás áll be, és határozottan elkülönülő előtte-utána részre oszlik.

Most, hogy már tudom, azt kívánom, bárcsak ne tudnám.

– Elsie apja négy vagy öt éve halt meg – folytatta Veronica. – Nemzedéke utolsó képviselője. A japán megszállás alatt Rupert Barron és Arthur együtt került a stanley-i internálótáborba. Még kisfiúként.

Átfutottam a Hawkins Pacific történetét a vállalat honlapján, onnan tudtam, hogy Veronica nagyapja volt az egyik idős tajpán, aki a North Point-i erőművet védte a megszállók ellen.

– Ugye karácsony napján adta meg magát a brit kormányzó? – kérdeztem.

– Etonba járt. Azokban nem szabad megbízni. – Veronica válla megemelkedett, ahogy felsóhajtott. – Arthur és Rupert nem beszéltek a táborról, de ott alakult ki közöttük az a kötelék, ami aztán az acélnál is erősebbnek bizonyult. Rivális hongok örökösei voltak, mégis elsősorban testvéreknek tekintették magukat. Rupert bácsi lett a keresztapám. Ő tanított, ő mentorált, amikor alig fél diplomával hazajöttem Oxfordból.

– Nagyszerű ember lehetett.

– Valóban. – Veronica megzörgette a jeget a poharában. – A gintől mindig szentimentális leszek.

A pincér tökéletesen időzített, amikor kristálytálkákban meghozta a vékony mangószeletek közé rétegzett rákhúst.

– Lássunk neki – biztatott Veronica.

Kihagytam a reggelit, ezért most hangosan korgó gyomorral, lelkesen szúrtam fel egy nagy szeletet. Reméltem, hogy nem tűnik fel, mekkora étvággyal eszem. Mutatta, hogy egy darabka rák a felső ajkamra tapadt, és jóindulatúan kinevetett.

Égő arccal töröltem le a szalvétámmal.

– Felséges – mondtam, és én is nevettem, majd egy korty gin-tonikkal vigasztalódtam.

Ekkor valaki felkeltette Veronica figyelmét, és odaintegetett az illetőnek. Én is odanéztem, és egy erős ötvenes, szélesen mosolygó kínai férfit láttam. Fekete hajába jócskán vegyültek már ősz szálak, és ráncok futottak kerek, mélyen ülő szeme sarkából.

Elindult felénk. Megfigyeltem, hogy Church’s cipőt, konzervatív, sötétkék nyakkendőt visel, és méretre szabott öltönyét nagy valószínűséggel a legjobb sanghaji úri szabók valamelyike készítette.

– Veronica – nyújtotta a kezét. – Ezer éve nem láttalak a klubban. – Nem tudtam hová tenni az akcentusát, nem volt sem brit, sem amerikai. Később rájöttem, hogy így beszélnek a hongkongi elit tagjai, akik Angliában jártak bentlakásos iskolába, majd a keleti partra egyetemre, vagy fordítva.

– Így van, Edwin – felelte Veronica, és kezet rázott a férfival. – Próbálom elbűvölni az új barátnőmet, Martinát. Nemrég költözött ide New Yorkból. Nagyon fontos újságíró, és most rólam ír… úgyhogy ne szólj semmi rosszat.

Edwin fölnevetett, és közben végigmért.

– Ó, nem is mernék. – Felém fordult, és megrázta a kinyújtott kezemet. – Edwin Leung vagyok, örülök, hogy megismerhetem. – Ismerősen hangzott a neve, de nem tudtam hová tenni.

– Martina Torres.

– Ez csakugyan újságírósan hangzik. Kiknek ír?

– Mindenkinek, aki számít – válaszolta helyettem Veronica, mire a férfi bólintott, és nem erőltette tovább a témát. – Martina Cambridge-ben szerzett mesterdiplomát… de ezt nem vetjük a szemére.

– Melyik kollégiumban?

– A Peterhouse-ban.

Ismét érdeklődés csillant a férfi szemében.

– Az öcsém is a Peterhouse-ban tanult, közgazdásznak. Mielőtt nőket is odaengedtek. – Megint fölnevetett.

Mosolyt erőltettem magamra.

– Sötét idők voltak.

Veronica megérintette a karomat.

– Edwint ezer éve ismerem. A karrierje elején Arthurnak dolgozott a Hawkins Pacificnél. Rajtakapott, hogy pezsgőt csenek Fat Pang partiján. – Néhányan szívélyesen Fat Pangnek nevezték Chris Pattent, Hongkong utolsó kormányzóját.

– Ezt okvetlenül írja meg – fordult hozzám Edwin. A selyemcsomó mandzsettagombját babrálta a bal csuklóján. – És mi szél hozta Hongkongba?

Veronica válaszolt, mielőtt kinyithattam volna a számat.

– Voltaképpen miattad van itt, Edwin.

A férfi szintén őszülő szemöldöke magasra szaladt, én pedig testen kívüli élményt éltem át.

– Marty férje most kezdett a Hutton Brothersnél. A multikapcsolatok csapatnál dolgozik. Az nem a tiéd? – kérdezte.

Megfagyott az ereimben a vér. Hát ezt is tudja? Egészen biztos voltam benne, hogy nem árultam el Szerkesztő Evelynnek, melyik részleghez került Spence. Villámcsapásként hasított belém a felismerés. Spence említette, hogy Edwin Leungnak hívják az egész divízió vezetőjét. Ő volt a férjem főnöke főnökének a főnöke… Meg sem tudtam számolni, hány fokkal áll följebb a vállalati ranglétrán.

Amikor egy ideje ismertem már Veronicát, megértettem, miért kell annyira megválogatnia, hogy kiket enged közel magához.

Veronica Hawkinstól mindenki akart valamit.

Edwin elgondolkodva köhintett.

– Torres? – kérdezte tőlem.

– A férjemet Spencer Mertonnak hívják – válaszoltam, és kis híján hozzátettem, hogy uram, mintha egyszerre csak az igazgató irodájában találtam volna magam egy rossz vicc miatt, amelyért nem is én voltam a felelős.

– Á, igen – felelte udvariasan. – Az új átigazolás. – Edwinnek sejtelme sem volt róla, kicsoda Spence… miért is lett volna?

– Hallom, Marty és a férje meglehetősen szerény keretből gazdálkodik – mondta Veronica Edwinnek. Az asztal alatt a combomba mélyesztettem a körmömet. – A végén az Új területeken fognak kikötni abból a lakhatási támogatásból, amelyet biztosítasz nekik, ami egyszerűen elfogadhatatlan. A Hawkins Pacificnél nem így intézzük az ügyeket.

Félreérthetetlen volt a hangja.

– Az amerikaiaknak egészen mások a prioritásaik – közölte Edwin kellemes hangon, és mosolygott hozzá, de a teste szemmel láthatólag megfeszült.

– Így igaz – szólaltam meg gyorsan. – Nagyon örülünk, hogy itt lehetünk. Csodálatos lehető…

Veronica nyomatékosan rám nézett, és félbeszakított:

– Van gyereketek? – kérdezte, holott bizonyára tudta jól.

– Nincsen. – Rövid válasz volt.

Ragyogó arccal nézett Edwinre.

– Látod, még iskoláztatásra sem kell költened. Biztosra veszem, hogy nem jelentene túlzott megterhelést, ha legalább a lakhatási támogatásukat megemelnéd. Szeretném, ha Martina úgy érezné, örömmel látjuk a városomban.

Farkasszemet néztek, és szavak nélkül kommunikáltak.

– Nem szükséges… – kezdtem, de el is hallgattam, mert egyikük sem figyelt rám.

Edwin felsóhajtott.

– Késésben vagyok – szólalt meg, az étkező hátsó részét fürkészve –, de ha visszamentem az irodába, foglalkozom az üggyel.

– Köszönöm, Edwin. Remélem, benézel ma este a megnyitóra.

– A feleségem alig várja már.

– Nagyszerű.

A férfi hozzám fordult.

– Örülök, hogy megismerhettem, Martina. Érezze jól magát Hongkongban.

Amikor távozott, Veronica tovább ette a salátáját. Nekem elment az étvágyam. Már láttam lelki szemeimmel, ahogy Spence-szel hazazsuppolnak bennünket a Cathay Pacific következő New York-i járatán… ezúttal turistaosztályon.

Összeszedtem minden bátorságomat.

– Nem kellett volna – mondtam.

Értetlenül nézett fel.

– Semmiség. Arthur munkát adott neki, amikor nem akart beállni a családi vállalkozáshoz. Ez a város így működik. Szívességek és sérelmek viszik előre.

– De hiszen alig ismersz! – tiltakoztam.

Letette a villáját.

– Tudom, hogy barátnők leszünk – mondta. – Igazi barátnők.

– Örülnék neki.

Akkor is, ha ájult tisztelettel néztem fel rá, akkor is, ha tartottam tőle. Veronica egy forgószél volt, ellenállhatatlanul húzott magához, és közben azt éreztem, hogy amit kínálni fog nekem, sokkal izgalmasabb lesz, mint amiről valaha is álmodtam.

– Tudtad, hogy a mandarinban nincs jövő idő? – kérdezte. Megráztam a fejemet. – Az amahom pekingi volt – magyarázta. – Kislány koromban több időt töltöttem vele, mint Arthurral vagy Mamannal. Tőle tanultam meg az egyik legfontosabb leckét. A mandarinban attól lesz jövő idejű a cselekvés, hogy azt mondom, meg akarom tenni. Ez a filozófiám.

– Micsoda?

– Meg akarok tenni valamit, ezért meg fogok tenni valamit. Nem várom ölbe tett kézzel, hogy csak úgy, magától megtörténjen. Teszek érte… és neked is tenned kell.

Attól a naptól kezdve tettem érte.

És most is teszek.

Harmadik fejezet
Kettős boldogság

Jó reggelt, Marty! – Spencer borsmentaízű csókkal ébresztett. Felnyögtem, próbáltam elbújni a nappali fény elől, mert lüktetett a fejem a sok pezsgőtől, amit előző este Veronica kiállításmegnyitóján ittam. A lapostévé képernyőjén a Bloomberg műsorvezetője monoton hangon darálta a piaci jelentést, muszáj volt befognom a fülemet.

Spence, aki már felöltözött, és úgy nézett ki, mint aki egy Brooks Brothers-katalógusból lépett elő, lemosolygott rám, és megérintette a csiklandós pontot a fülem mögött. Nevetett, amikor nem túl nőiesen felvisítottam.

– Jól éreztem magam tegnap este – mondta, de nem csupán a kiállításra gondolt.

Először kifogyott a névkártyákból, azután Edwin Leung felesége meghívott minket villásreggelizni a Shangri-Lába (az ő költségükre) – elmondhatatlanul élveztem, hogy most Spence volt a „+1 fő” az én nevem mellett. Amikor hazaértünk, a fogával húzta le a koktélruhám cipzárját, amit a legjobb szex követett, amióta eljöttünk Manhattanből. Spence tele volt energiával, visszatért az életkedve, és – nem bírom megállni, hogy ne hencegjek – rendkívül lovagiasan viselkedett, lelkesen igyekezett a kedvemre tenni. Közhelyesen hangzik, de a legőszintébben az ágyban kommunikáltunk, és mélységesen megkönnyebbültem, hogy ezen a téren visszazökkentünk a régi kerékvágásba.

Megveregette a fenekemet.

– Ne aludd át a napot – mondta a férjem, azzal kilépett szolgáltatóházi lakásunkból, és elindult a Nemzetközi Pénzügyi Központba, az NPK-ba, amely a nyolcvannyolc emeletével kiemelkedett az öböl felhőkarcolói közül. Spence az asztalától a végtelennek tűnő Dél-kínai-tengert látta Makaó felé. A manhattani bankárok a legjobb esetben is New Jersey-t látják.

Adtam magamnak még egy fél órát, hogy teljesen felébredjek. Még egy órát. Itt számtalan órányi szabad időm lett. Nem várt rám idegtépő ingázás, nem várt rám munka. Elmehettem manikűrre vagy masszázsra, de akár a fürdőkádban is heverhettem kora estig.

Senki sem látta. Senkit sem érdekelt.

Mit kerestem én itt? Ki voltam én Hongkongban?

Hirtelen rám tört a kétségbeesés. Azután eszembe jutott, hogy le kell adnom egy cikket.

Végül ledobtam magamról a takarót, az ablakhoz mentem, és hullámvonalat rajzoltam a párás üvegre. Ködös, szürke idő volt. Lent, a szemközti ház udvarán egy csoport idős kínai nő tajcsizott. Fájdalmasan lassan mozogtak. Mégis ügyesen. Nyugalom áradt belőlük.

Munka van, Martina. A munkádra koncentrálj. Mindig a munkám volt a mentőövem.

Felnyújtottam a fejem fölé a két karomat, és kiballagtam a nappaliba, kávét kerestem. A délelőtt koffeinködben telt, ellenőriztem a helyesírást a cikkemben, aztán egyszer csak arra kaptam föl a fejemet, hogy rezeg a telefonom a bézs Formica konyhapulton. A lakásban minden a barna valamelyik árnyalata volt, mint egy rettenetesen elrontott Whistler-festményen: Rémálom rozsdabarnában.

– Marty!

Spence hangjából áradt az izgalom. Kiegyenesedtem.

– Az előbb felhívtak a munkaügyről, és úgy néz ki, valamit elrontottak a lakhatási kedvezményünknél. Magasabb kategóriában vagyunk, és szólt az áttelepülést szervező menedzser, hogy van egy lakás, amit haladéktalanul meg kellene néznünk.

Mosolyra húzódott a szám. Alig telt el huszonnégy óra, Veronica csodát tett.

– A Peaken? – kérdeztem.

– Nem. Egy tetőtéri lakás Váncajban.

Zajt hallottam a háttérből.

– Mennem kell – hadarta Spence. – Egy óra múlva találkozunk. Starscape, Star Street, ezt mondd a taxisnak. Az épület előtt várlak.

Engedelmesen azonnal vászonnadrágba bújtam, és egy élénk színű, nyomott mintás Lilly Pulitzer blézert vettem föl hozzá. Hasznos tanács, hogy öltözz a munkához, de tapasztalatom szerint ugyanolyan hasznos, hogy öltözz a lakáshoz. A ruhád a jelmezed, emlékeztetett anyám, valahányszor a förtelmes, rozsdabarna-vadászzöld kockás iskolai egyenruhámra panaszkodtam. Ha komolyan beleélem magam a szerepjátékba, egy napon igazi lány válik belőlem. A skót kockás egyenruhát most ragyogó színekben pompázó utcai ruhára cseréltem.

Utolsó simításként elővettem a fekete gyöngy fülbevalót, amit nászajándékba kaptam Bitsytől, A Buxton School-beli egyetlen igazi barátnőmtől. Bitsy Butterfield a vérvonala alapján A Buxton királynője lehetett volna, de elkövette azt a főbenjáró bűnt, hogy duci volt – a családneve sajnos adta magát, hogy Butterballnak[2] csúfolják.

Amikor a mesterképzés után visszatértem New Yorkba, Bitsy nem bírta volna elviselni, hogy a külvárosban lakjam, ezért felajánlotta, költözzem hozzá abba a szövetkezeti lakásba, amelyet a huszonegyedik születésnapjára kapott a szüleitől. Természetesen „baráti áron”, ami nála annyit tett, hogy én fizettem a kábeltévét és az időnkénti kaja-házhozszállítást. A szövetkezeti lakásokat tulajdonképpen tilos albérlőnek kiadni, de egyik szomszéd sem merte tőlünk megkérdezni, partneri kapcsolat van-e közöttünk.

Mindig is szerettem gyalogolni, mert szabadabbnak érzem magam, ha mozgok, ezért a mid-levelsi mozgólépcső felé vettem az irányt, amely a leghosszabb fedett mozgólépcső a világon; lejjebb vitt csaknem százötven méterrel, és Central felé haladtam tovább. Hongkongban szinte semmi hasznukat nem venni a térképeknek, mert háromdimenziósnak kellene lenniük. Bizonyos utcákat csak egy random irodaépület liftjével vagy valami föld alatti bevásárlóközpontból lehet megközelíteni. Megvan a hátránya, ha egy várost a szó szoros értelmében hegyoldalba építenek.

A Hongkersban töltött első hónapjaimban a közlekedés felért a Super Mario Bros. egy-egy bonyolultabb pályájával, de őszinte büszkeség töltött el azon a napon, amikor eltévedés nélkül jutottam el a Star Ferry komptermináljától az NPK érintésével az Admiralty negyedbe. A helybéliek tudják, hogyan lehet egy ismeretlen szolgálati lépcsőn a leggyorsabban eljutni bárhová. Ahogy az elegáns Landmark épületben az MTR-be, a metróba tartottam, minden irányból irodai dolgozók seregei vonultak mellettem az alagsori pékségekbe, hogy megvegyék a napi junyjanyjukat, a kávéból és tejes teából kevert krémes, édes italt, és hozzá valamilyen báót, kelt tésztából készült péksüteményt.

New York-iként a létfenntartás ösztöne nem engedte, hogy ételt szerezzek be odalent, pedig a hongkongi metróállomások makulátlanok, lényegesen tisztábbak, mint a kollégiumi szobám volt. Az esetek 99,9 százalékában a szerelvények menetrend szerint járnak, ami üdítő élmény. A bennem élő kislány élvezettel húzta le a Hello Kitty-s metrókártyát a forgókarnál, továbbá üveges édes zöld teát is tudtam vásárolni vele, amire kezdtem rászokni.

Ahogy körülnéztem a metrókocsiban, ráébredtem, megint én vagyok az egyetlen nyugati, amit csakhamar olyan természetesnek találtam, hogy már észre sem vettem. Azon a napon azonban kis mosolyra húzódott a szám. Hongkongban külföldi voltam. Senki sem várta el, hogy úgy nézzek ki, mint a többiek. Felszabadító érzésként éltem meg.

New Yorkban, A Buxtonban sosem voltam elég fehér. Itt viszont nem számított, mely kérdésekhez tettem vagy nem tettem X-et az amerikai népszámlálási kérdőíven. A hongkongiak ügyet sem vetettek rám, lefoglalta őket a saját életük, és elkönyvelték, hogy a városukban lakó nyugatiak közösségéhez tartozom. Most azt gondolhatják, megízleltem a fehérek korlátlan kiváltságosságát. De nem, nem ezért fogott el a mámor a metrókocsiban.

Először lehettem egyszerűen Martina Torres – akárki volt is az. Persze kiváltság, hogy elrepülhettem a földgolyó másik felére, és ott lettem Más, amit egy világ választott el attól, ahogyan otthon tekintettek másnak.

Otthon. Ez a szó gyors jelentésváltozáson ment át.

Amikor az MTR megállt az Admiralty állomáson, megéreztem, hogy ez az én megállóm, itt ér véget számomra az utazás: Hongkongban.

A fekete gyöngyöt babráltam a jobb fülemben, miközben az elegáns Pacific Place bevásárlóközpontban hullámzó tömegben szlalomozva a Star Street felé mutató nyilakat követtem. Szinte hallottam, ahogy az esküvőnkön Bitsy boldog-boldogtalannak elmeséli, hogy tulajdonképpen ő hozott össze minket Spence-szel. És így is történt.

Semmi kedvem sem volt részt venni az ötéves évfolyamtalálkozónkon A Buxton felújított tornatermében – és kétszáz dollárt kifizetni érte –, csakhogy Bitsy nem akart egyedül menni, és ragaszkodott hozzá, hogy megvegye a jegyemet. Spence a rendezvény vége felé érkezett, hogy a húgát, Merrittet elkísérje valami álromkocsmába a Meatpacking Districtben, és megnézze, mi lett a rút kiskacsákból. Bennem a jelek szerint a hattyút látta.

Szikrázott közöttünk a levegő. A hetedik mennyországban éreztem magam, amiért Spencer Merton osztatlan figyelmét élvezhettem, főleg mert Merritt csak duzzogott a Sidecarja mellett. De volt annyi eszem, hogy ne hívjam meg magamhoz Spencert. Amikor tinédzserkoromban az unokatestvéreimnél jártam látogatóban Észak-Argentínában, még moziba sem mehettem el egy fiúval legalább két gardedám nélkül. Ilyen szélsőségekre persze nem ragadtattam magam, de azért rendesen megdolgoztattam Spencert.

A régimódi udvarlás összes kellékét felvonultatta: virágot küldött csak úgy, eljött értem a randevúk előtt, végignézte a CD-gyűjteményemet, hogy kiket szeretek, aztán koncertjegyekkel lepett meg. Az első hivatalos randink után három hónappal feküdtem le vele először – a Palm Beach-i Breakers üdülőhelyre vitt el. Középiskolás korunkban sárgultam az irigységtől, amikor Bitsyt egy hétre pénzügyi táborba küldték a Breakersbe. Nem értettem, hogy nekünk miért nincs családi vagyonkezelőnk, amikor mindenki másnak igen.

Engem elkerült a kapunyitási pánik, mert pont akkor jöttem össze Spencerrel. Egyszer csak hivatalos lettem az összes menő partira, hétvégenként a Canyon Ranchre jártam Merritt-tel és a barátnőivel, akik korábban levegőnek néztek. Mindent megkaptam, amit egy magániskolába járó lány csak kívánhat: ajándéklista a Bergdorf Goodmanben, súlyos, monogramos levélpapírkészlet, esküvői fogadás a Pierre-ben (Mertonék állták a számlát), flancos kelengye.

Föl sem merült a kérdés, hogy ettől boldog leszek-e.

Miért merült volna? Én voltam a tök, ami hintóvá változott.

Lementem további mozgólépcsőkön és egy újabb hegyoldalon, átvágtam a Swire-csoport – Veronica családjának egyik riválisa – tulajdonában lévő sok irodaépület előcsarnokán, majd végül kiléptem a Star Street párás levegőjébe. Bentley-k, Hummerek és taxik jártak egy nagy medence körül, amelynek vize visszatükrözte a Starscape két tornyát – valamelyik hamarosan az otthonom lesz. A sarkon egy mosoda üzemelt, forróság áradt belőle, akár a kemencéből, és állandóan ipari vegyszerek szagát ontotta, de itt fehér kesztyűs sofőrök nyitották ki a kocsiajtót felső vezető utasaiknak, akik a hét minden napján más Piaget-t viseltek a karjukon.

Észrevettem egy hatalmas, úgy tíz méter magas vörös ponyvát, amelyet a keskeny átjáró fölött, a toronyház és egy francia étterem között függesztettek ki, ahol, ha úgy hozza kedvük, másfél literes magnumpalackban kérhetik a vintage Château d’Yquemet a crème brûlée-hez. Veronica egyszer kipróbálta, csak mert nevetségesnek találta. Egy sauternes soha nem ilyen édes.

Közvetlenül az óriási vörös ponyva előtt állt egy szentély. Egy szakállas földisten mosolyogva fogadta a felajánlásokat: füstölőt, narancsot, tofut és jüan báót, cipő alakú aranyöntvényeket. Én a magam részéről jobban örültem volna egy pár Louboutinnak. Az a borzongató érzésem támadt, hogy hamarosan meghallom az első hongkongi kísértethistóriát.

– Torres!

Spence aranyos, úrifiú-bunkó sportolóhangja riasztott mélázásomból. A bal oldali torony oszlopcsarnoka alól integetett.

Visszaintettem, és átvágtam hozzá a szűk utcán. Ott ácsorgott vele Sherry, a Hutton Brothers áttelepülést szervező menedzsere, valamint egy kínai férfi, aki a húszas évei elején járt, és Maxwellként, a tulajdonos ügynökeként mutatkozott be. A portás és a recepciós hanyagul odaköszönt nekünk, amikor Maxwell bekísért minket az épületbe. Nem volt érdemes túl sok figyelmet szentelniük nekünk. Hongkongban az alkalmazottak a kínai újév alkalmából, amelyet nemrég ünnepeltek, nem karácsonyi prémiumot kapnak, hanem láj szít, pénzzel teli vörös borítékot.

Sherry középkorú, apródfrizurás hongkongi nő, praktikusan gondolkodott és hatékonyan dolgozott. Spencerre sokkal többet mosolygott, mint rám.

– Váncaj nagyon trendi mostanában – ecsetelte a férjemnek. – Egészen megváltozott. Már nem piros lámpás negyed. Egymást érik a divatos éttermek.

Hívta a liftet, nekem pedig felszaladt a szemölködöm a csodálkozástól, mert a felirat arról tájékoztatott, hogy a gombokat óránként fertőtlenítik. A SARS-járvány hagyatéka bevette magát a mindennapi élet apró részleteibe, és a különös dolgok gyorsabban válnak megszokottá, mint az ember gondolná.

Amikor beléptünk a fülkébe, Sherry leakasztotta a táskáját a válláról, és a kezébe fogta. Egy Goyard volt. Nem égette magát holmi Louis Vuitton retiküllel. Biztosan nem ebédelt egy éven keresztül, hogy megvehesse a huszonötezer hongkongi dollár értékű táskát, és ezért tiszteltem.

Megnyomta a tetőtéri lakás gombját. Az emelet száma mellett egy digitális kijelzőn a hongkongi megfigyelőállomás tájfunjelzése látszott. Ha nyolcasnál magasabb, leáll a város. Se iskola, se munka.

– Nincs tizenharmadik emelet? – kérdeztem.

Sherry türelmes mosollyal ingatta a fejét.

– Ez brit hatás. És olyan szám sincs, amiben négyes szerepel. Kantoniul a négyes kiejtése hasonlít a haláléhoz. – Összenézett Maxwell-lel, aki idegesen feljebb tolta a szemüvegét az orrnyergén.

Halkan kinyílt az ajtó, és feltárult a hall, amelyet egy gyönyörű, mélylila orchideafa díszített. A bauhinia Hongkong virágjelképe, és azok körében, akik a származásukat jótékonykodással kívánják megszépíteni, az a leghőbb elismerés, ha megkapják a Bauhinia Csillaga érdemrendet.

Maxwell előrement a folyosón, és egy egyszárnyú mahagóniajtóhoz vezetett bennünket. Az oroszlánfejes kopogtató fölé valaki keskeny vörös posztert ragasztott két arany írásjeggyel.

– Ezt le kellett volna szedni – közölte az ügynök ingerülten, aki nem akarta elvenni a nyugatiak kedvét a lakástól.

Félrehajtott fejjel néztem rá.

– Mit jelent?

– Kettős boldogságot.

– Az jó. – Én is boldog akartam lenni, nagyon is. Kettős boldogság. Van annál jobb?

Maxwell szemlátomást megkönnyebbülten fordította el a kulcsot a zárban. Félreállt, és intett, hogy Spence és én lépjünk be elsőként.

A padlótól a mennyezetig érő ablakon beáramló fény gyöngyházszínben fürdette a lakkozott parkettát. Terebélyes rézcsillárok függtek a magas mennyezetről, de ettől eltekintve üres volt a tágas tér.

– Bútorozatlan – állapította meg Sherry fintorogva, amit mindannyian láttunk.

Maxwell nyelt egyet.

– Bútorozatlan.

– Ezt nem tudtam, amikor az irányárról tájékoztatott.

– Nos… – kezdte Maxwell, de nem jutott tovább, mert Sherry elhallgattatta a tekintetével. Spence feszélyezetten topogott mellettem. A fehér angolszász protestánsok nem szeretnek pénzről beszélni.

– Lejjebb kell szállítani – folytatta Sherry, mire Maxwell bólintott, mint egy rendre utasított iskolásfiú. – Nézzünk körül.

Semleges arccal tekintettem meg a három hálószobát, amelyek ablakából a zöld hegyekre nyílt kilátás, a dolgozót, a tágas konyhát, az ebédlőt és a nappalit, amelyek a kikötőre néztek.

– Ez egy palota – suttogta a fülembe Spence. Nem létezik olyan vállalat a világon, amelyik ilyen lakást utalna ki az ő szintjén lévő alkalmazottaknak.

Megálltam az átlagosnál nagyobb gardróbnál a konyha mellett.

– Ez a kamra? – tudakoltam Maxwelltől.

– A házvezetőnő szobája – válaszolta Sherry.

Tátva maradt a szám.

– Ide egy ágy sem fér be. – Sherry megrántotta a vállát, majd Maxwellre pillantott, aki megdermedt.

– Meg kell kérdeznem maguktól valamit – kezdte a férfi komoly arccal, egyikünkről a másikunkra pillantva.

– Igen? – kérdezte kissé feszülten a férjem.

– Félnek a szellemektől?

Spence hahotázott.

– Hogy félünk-e a szellemektől? – Nem bírta abbahagyni. – Erre nem számítottam, öregem.

Én valamiért nem tudtam nevetni rajta.

– Komolyan kérdezi – mondta Sherry. – Hongkong törvényei értelmében kötelesek vagyunk tájékoztatni önöket, hogy a lenti lakásban meggyilkoltak valakit.

– Mi történt? – Azon kaptam magam, hogy enyhén remeg a hangom.

Maxwell megköszörülte a torkát.

– Egy férfi agyonkéselte az idős édesanyját. – Később utánanéztem az esetnek. Százötvenegyszer szúrta meg.

– Hm. Ez talán tőlem is kitelne, ha még mindig az anyámmal élnék – vélekedett Spence. – Martytól egészen biztosan. – Rám vigyorgott. Mindig hozott anyámnak egy csokor jácintot, a kedvencét, valahányszor látogatóba jött hozzánk, és anyám határozottan jobban kedvelte, mint engem.

– Feltételezem, hogy egy fengsujmester megtisztította a lakást a rossz csítől – fordult Sherry Maxwell felé szigorúan.

– Természetesen. – Hongkongban a fengsujmesterek a szállodáktól kezdve az útkereszteződésekig mindent megáldanak. Jól megélhetnek belőle a csalók.

– Az az óriási vörös vászon az épület mellett… az is fengsuj?

Maxwell megint nyelt.

– A mögöttünk lévő hegyen valamikor óvóhely működött. Hadifoglyokat tartottak ott. A szentély az ő nyugtalan lelküket békíti meg.

– Ó, Marty, vigyázni fogok rád – mondta Spencer hamiskásan csillogó szemmel.

– Adunk maguknak néhány percet, hogy egyedül is bejárhassák a lakást – szólalt meg Sherry.

– Nagyszerű – bólintottam.

Maxwell is elindult Sherry után az ajtó felé.

– Nem félsz, ugye? – kérdezte Spence, amikor hallótávolságon kívül kerültek.

– Nem. De. Nem tu…

A Mets hirtelen felharsanó harci dala szakított félbe. Spence a telefonjára nézett.

– Cukorborsó az – állapította meg a húgára, Merrittre utalva.