A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Emma Chase: Getting Played (Getting Some #2), 2019

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Egy ágyban a herceggel (Uralkodj magadon! 1.), 2018, 2019

Királyi szerető (Uralkodj magadon! 2.), 2019

Felséged szolgálatában (Uralkodj magadon! 3.), 2019

A királynő férjet keres (Uralkodj magadon! 4.), 2019

A tested védelmében (Uralkodj magadon! 5.), 2020

Az ítélet: csábítás (Jogában áll-sorozat 1.), 2021

Ne hagyj ártatlanul (Jogában áll-sorozat 2.), 2021

Szenvedélyes tárgyalás (Jogában áll-sorozat 3.), 2022

Taníts meg szeretni (Lakeside Love-sorozat 1.), 2022

GETTING PLAYED by Emma Chase

Copyright © 2019 by Emma Chase

Hungarian translation © Kiss Viktória, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektor: Ernyei Bea

Tördelés: KF BookDesign Studio

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-79-8

1. FEJEZET

Lainey

Június

Az élet meglepetéseket tartogat.

Soha nem értettem igazán ezt a mondást. Én úgy gondolom, az élet állandóan meglepetés. Minden nap. Nagy dolgokban és apróságokban, szörnyű és gyönyörű módokon.

Némelyek esetében, mint Annie dédmamám, már a reggeli ébredés is meglepetés volt. „Még mindig dobog az öreg szívem, hát nem nagyszerű?”, kérdezgette, ahogy reggelihez támolygott a járókerete mögött.

Amíg egyszer már nem támolygott ki reggelizni. Mert Annie dédmamám öreg szíve nem dobbant többé. Még ez is meglepő volt, a maga módján.

Olykor a járda repedéséből kibújó virág lep meg, vagy a munka felé vezetés közben keletkezett kávéfolt a fehér pólónkon. A szuper napszemüveg, melyről azt hittük, elveszett, mégis előbukkan a tavalyi kabát zsebéből, vagy még jobb, húsz dollár a múlt heti farmer zsebében, aminek létezéséről sem tudtunk. Az autóbaleset, a lottóötös, telefonhívás egy régi ismerőstől, a rádióban felcsendülő Nickelback dal, melyet mindig is szerettünk, de ezer éve nem hallottuk már.

Minden meglepő, minden pillanat. Az élet néha szívás…, de soha nem unalmas.

Néhány hete hatalmas meglepetésben volt részem. Esélyt kaptam, hogy az életem merőben megváltozzon; és ma véglegesítettem. Aláírtam a papírokat. Egy teljesen új irányba indultam.

Életmódblogger vagyok. Videókat készítek a lakberendezés, a divat és a bőrápolás témakörében. A blogom címében még a nevem is benne van; Lainey élete. Most pedig a Facebook felkapta a csatornámat, és szerződtettek a következő évre egy heti websorozatra. Nagy divat ez most a szórakoztató közösségi médiában, és minden platform gyűjti a hozzám hasonló tartalomgyártókat, hogy ne maradjon ki a jóból.

Amikor néhány évvel ezelőtt elkezdtem blogolni és videókat közzétenni, egyszerű hobbi volt, nem karriervágy, nem olyasmi, amiből úgy gondoltam, pénzt kereshetnék. De aztán gyűltek a feliratkozók és a követők, egyre többen. Utána jöttek a hirdetők és a szponzorok. Most pedig itt vagyok egy szuper bárban a jersey-i parton a nővéremmel és a pasijával, hogy megünnepeljük életem új fejezetét, ezt az új, váratlan kalandot.

Meglepetés, meglepetés, meglepetés.

A legjobb dolgok az életben mindig akkor jönnek, amikor nem keressük őket.

– Te… jó… ég! Milyen szexi már! – mondja a csaj mellettem a barátnőjének.

Apropó, legjobb dolgok az életben…

– Aaannyira szexi – sóhajt a barátnő.

A pár méterre lévő színpadon ülő dobosról beszélnek. Tudom, hogy róla, mert bármibe lefogadnám, hogy minden nő a bárban, kivéve a nővéremet, róla beszél.

A gagyi bandanév, Amber Sound, ellenére igazán jók. A dobosuk pedig egyszerűen elképesztő. A She Talks to Angelst énekli a Black Crowestól; egyszerre énekel és dobol, amit alig csinálnak a dobosok, hiszen baromi nehéz.

De ez a pasi nem átlagos.

Szép keze van, gyönyörű szája, napcsókolta haja és izmos, aranybarna karja, mely étvágygerjesztően feszül meg minden mozdulatára. Hangja meleg és érdes, mint az ember bőrét dörzsölő, forró homok. Olyan rámenős, pörgős kisugárzása van, ami tízméteres körzetben minden nőt vonz, mint egy szexi, földönkívüli vonósugár.

– Errefelé néz! – visít suttogva a nő a pultnál. – Pont erre néz.

Tényleg errefelé néz. Izgalomszikrák pattognak a gyomromban, mert a szexi dobos srác már sokszor nézett errefelé.

És nem csak én vettem észre.

– Ez a rengeteg „csinálj meg” pillantás Lainey és a dobos között szekundermerevedést okoz.

A nővérem pasija, Jack O’Shay is észrevette.

– Szeretnél bolondozni egyet a mosdóban, Erin? Király lenne most egy szopás.

Jack vonzereje afféle egyedi, taplós, az ember valahogy mégis megszereti.

– Hát, ha ilyen szépen kéred, hogy tagadhatnám meg? – A nővérem hangjából csak úgy árad a szarkazmus. – Annyira romantikus vagy!

– Tudom – száll be a játékba Jack vigyorogva. – De a nagyágyúkat az esküvő utánra tartogatom. Ha a teljeskörű Jack-romantikára vágysz, akkor hagynod kell, hogy meggyűrűzzelek.

Erin és Jack már három éve együtt élnek. Nagyjából ennek a felében a testvérem próbálta elérni, hogy komoly embert faragjon Jackből, és Jack hagyta is. Mielőtt összejöttek, igazi disznó volt, amolyan hímringyó, a legyet is röptében. És hiába viselkedik azóta odaadó háziállatként, Erin egy része még mindig aggódik, hogy csak a vadászat öröme miatt van még vele. Hogy ha végleg beadja a derekát, elveszíti iránta az érdeklődését.

Még bonyolultabbá teszi a helyzetet az, hogy együtt dolgoznak. Jack befektetési tanácsadó az Evans, Reinhart and Fishernél, Erin pedig Jack barátjának és a cég üdvöskéjének, Drew Evansnek a személyi asszisztense.

Találkoztam Drew-val, humoros pasi. Okos, sikeres…, szinte betegesen énközpontú. Nem örült, amikor Jack és Erin egyéjszakás kalandja nem maradt Vegasban, hanem igazi kapcsolattá nőtte ki magát. Drew teljesen egyértelművé tette, hogy ha rosszul sülnek el közöttük a dolgok, ő kapja meg Erint.

Néhány hónappal ezelőtt még írásba is akarta foglalni.

A nővérem és Jack között lefolytatott vita hangjai a mosdós szopás romantikai hányadosáról a háttérbe vesznek.

Ugyanis a dobos megint engem néz.

Én pedig visszanézek, nézem, ahogy néz. Tekintete mézszőke hajam loknijairól a vállamra vándorol, elidőzik egy keveset a krémszínű, bohó, kötött trikómon, majd levándorol a világoskék, szakadt farmeremre.

Szája sarkában szexi, sokatmondó mosoly jelenik meg.

A hüvelyizmaim pedig vágyakozva húzódnak össze olyan szorosan, hogy maga dr. Kegel is állva tapsolna.

Kortyolok egy nagyot az italomból, és magamat legyezgetem, mert ahogy Nelly is megénekelte a Hot in Herre című számában, egyre melegebb van itt.

Egy pillanatra rá az énekes, egy bőrdzsekis, sötéthajú pasi megköszöni mindenkinek, hogy itt volt, és jó éjszakát kíván nekünk. Figyelem, ahogy a dobos feláll a felszerelése mögött, majd vált néhány szót pacsizva és nevetve a bandatagokkal. Aztán megfordul, és laza, könnyed mozdulatokkal lejön a színpadról.

Majd egyenesen felém sétál.

Olyan, mint egy nyolcvanas évekbeli film végén a nyálas jelenet, amikor a kezdetben átlagos csaj, a végén viszont bálkirálynő végre megszerzi a srácot.

– Szia!

Közelről még jobban néz ki, szeme égszínkék, zöld és arany pöttyökkel. Tengerkék szem.

– Dean vagyok.

Dean.

Jó név. Szoknyapecér név, szexi pasi név. Illik hozzá.

Elmosolyodom, kissé szédelegve, nagyon felizgulva.

– Szia, én…

– Gyönyörű vagy – mondja átható tekintettel. Mintha komolyan gondolná. – Baromira gyönyörű vagy.

Én pedig el is olvadok. Megvett. Végem. Kész.

Az övé vagyok.

Nem arról van szó, hogy könnyen kapható lennék, de Dean, a tengerszemű dobos egyszerűen ennyire jó.

A kezemben tartott majdnem üres pohárra néz.

– Mit iszol?

– Vodka-sprite-ot.

– Hozhatok még egyet?

Megfeledkeztem a bujaságról. Elfelejtettem, mekkora ereje van; a lüktetésnek, a szinte tapintható energiának két ember között, akik rögtön vonzódnak egymáshoz. Elfelejtettem, mennyire izgalmas és kellemes tud lenni. Kalapál a szívem, bizsereg a tenyerem, hosszú idő óta először gondtalannak és fiatalnak érzem magam.

Úgy érzem, élek.

– Aha, jólesne még egy.

Megtörténik a bemutatkozás, majd négyesben csevegünk egy darabig, ahogy idegenek szoktak egy bárban.

Aztán rá jellemző módon a nővérem ásítva bejelenti:

– Na, mi megyünk haza.

A telefonomra pillantok.

– Tizenegyig bírtad. Ez új rekord.

Nem a késő estig tartó bulizásról híresek, még szombat estéken sem.

– Az én hibám – dörzsöli fáradtan vörös haját a tarkójánál Jack. – Annyi évig kínoztam Stevent azzal, hogy egy otthonülő puhány, hogy most ráfázom.

Felpillantok Deanre, ő pedig kedvesen néz vissza rám, ajánlattal a szemében.

– Én maradok még egy kicsit – mondom Erinnek és Jacknek. – Majd később Uberrel megyek haza.

– Hát persze – mondja Jack. – Mint a kangörcs; ha nem szexelhetsz a sok szemmel baszás után, migréned lesz.

Erin a homlokához kap.

– Jack! Ne hadoválj már a szemmel baszásról! Zavarba hozod a húgomat.

Jack felhorkan.

– Mégis mivel? A szemmel baszás egy kipróbáltan működő pasizási technika. Te is azzal szereztél meg engem.

– Én azzal szereztelek meg, hogy úgy tettem, mintha nem érdekelnél – somolyog Erin, felszegett állal, szőke haját a füle mögé simítva. – Klasszikus Jedi elmetrükk.

Jack felvonja a szemöldökét.

– Vagy talán ellened fordítottam az elmetrükködet, és úgy tettem, mintha csak azért érdekelnél, mert téged nem érdekellek, pedig valójában… végig érdekeltél.

Erin csak pislogni tud.

Mindannyian csak pislogni tudunk.

– Tényleg? – kérdezi a nővérem.

Jack lazán elvigyorodik.

– Gyere hozzám, és a nászúton elmesélem.

Erin nevetve ingatja a fejét, aztán hozzám fordul.

– Nálad van a TigerLady?

A TigerLady egy önvédelmi eszköz. Elfér az ember tenyerében, és a bütykök között, apró, de éles tüskék állnak ki; komoly kárt tud tenni bármilyen idiótában vagy lehetséges támadóban, akinek tapogatni támadna kedve. Erin vette nekem a harmincnegyedik születésnapomra. Csak tizenegy hónappal idősebb, de roppant komolyan veszi a nővérszerepet.

– Persze – paskolom meg a Louis Vuitton hátizsákomat, melyet egy garázsvásárban találtam tavaly nyáron, és a bolti ár apró töredékéért vettem meg.

Erin Deanre néz.

– Ne vedd rossz néven, jó fejnek tűnsz, meg minden, de Ted Bundy is jó fej pasinak tűnt.

Dean feltartja a kezét, arckifejezése laza és vidám.

– Nem veszem. Ted Bundy mindenkit megszívatott ezzel.

Jack közelebb lép Deanhez, kidülleszti a mellkasát, és szúrós tekintettel néz rá. Először a homlokára, majd Dean arcára mutat.

– Fotografikus memóriám van, öreg. – Felém biccent. – Ha bármi olyasmi történik ma este, amivel ő nincs rendben, felkutatlak, megtalállak, és szó szerint a falhoz szögelem a farkadat.

Hű!

Na most már tényleg zavarban vagyok. Soha többé nem szexelek.

– Elég élénk képet festettél le. Szép munka! – kuncog Dean, a fejét ingatva. – Figyelj, haver, csak beszélgetünk, iszogatunk, jól érezzük magunkat. Rendben lesz velem, ígérem.

Jack bámul rá még egy pillanatig, aztán bólint.

Erin átölel, mint egy szőke, szeparációs szorongásos koala, és az italoktól mindketten kissé ingatagon állunk.

– Köszönöm, hogy eljöttetek velem – mondom a hajába.

– Ez természetes! És gratulálok, annyira örülök neked, Lain.

Aztán még hátrainteget, miközben Jack megfogja a kezét, és elindulnak kifelé.

Dean a pulthoz vezet kezének enyhe nyomásával a derekamon. Felpattanok a bárszékre, ő pedig a fényes, sötét fára könyököl, és olyan közel hajol, hogy ne kelljen emelt hangon beszélnünk.

– Miért jár a gratuláció, Lainey? – kérdezi.

Tetszik, ahogy kimondja a nevem, amilyen a szája, amint kiejti. Visszatérnek tőle a szikrák, és végig is haladnak a vállamon át az ujjbegyemig.

– Az új munkámhoz. Vagyis nem teljesen új, inkább csak előrelépés. – Az italomat forgatom. – Ünnepelek.

Meghúzza a sörösüvegét.

– Mi a munkád?

– Kicsit mindenféle. Blogger vagyok, és hivatásos szórakoztató; kozmetikus, lakberendező és életmód-tanácsadó. Próbálok segíteni az embereknek, hogy a lehető legjobb életet éljék, kevesebb pénzért.

Dean bólogatva értelmezi a hallottakat.

– Szóval… afféle guru vagy?

– Aha, azt hiszem – mosolygok. – Szeretnél csatlakozni a szektámhoz?

– Követnélek szívesen. – Dean egyenesen a székem hátuljára néz…, a fenekemre. – Már csak azért is, hogy lássam, ahogy sétálsz.

A szemöldökét vonogatja, mert ez a mondat annyira olcsó volt, hogy már szinte ingyenes.

És nevetünk. Megnevettet.

Utána pedig minden olyan szörnyen egyszerű.

– Szóval, Amber Sound, honnan jött ez a név?

Egy órával később Deannel még mindig a bárban vagyunk, még mindig beszélgetünk és iszogatunk.

Válaszadás előtt lehúz egy vodkashotot.

– Oké…, tehát másodikos gimis korunkban a srácokkal úgy döntöttünk, hogy zenekart alapítunk. Jimmy, az énekes egy Amber Berdinski nevű lánnyal járt, akit baromira meg akart már fektetni, de ő nem engedett neki. Amber azt mondja Jimmynek, hogy ha tényleg annyira bele van zúgva, be kell bizonyítania. Azzal, hogy magára tetováltatja a nevét. Úgyhogy – von vállat Dean – megtette.

– Ne! – kapok levegő után.

– Igaz történet. A fenekére.

– Te jó ég! – takarom el a szemem.

– De Amber még utána sem dug vele. Azt mondja, hogy ha tényleg, becsszóra komoly érzései vannak iránta, akkor róla nevezi el a zenekart.

Kilesek az ujjaim közül.

– És megtette.

Dean bólogat.

– Így született meg az Amber Sound.

– Akkor mi volt utána? Amber hajlandó volt végre odaadni magát?

– Nem – nevet Dean. – Kidobta szegény tetovált mamlaszt az első fellépésünk másnapján.

– Jaj! – borzadok el.

– Addigra már nem volt visszaút. Megcsináltattuk a szórólapokat, és felfestettük a nevet Doyle, a szólógitárosunk furgonjára. – Feltartja az ujját. – De ez egy jó lecke az életre. Soha ne tetováltasd egy csaj nevét a fenekedre…

– Se egy pasiét.

– Se egy pasiét – bólogat egyetértően. – És soha ne nevezd el a zenekarodat valakiről csak azért, hogy bejuss a bugyijába!

– Bölcs szavak. – Poharamat a sörösüvegéhez koccintom, és iszunk rá.

A vodkaszóda már úgy csúszik, mint a víz.

– Másodéves korotok óta együtt játszotok? Elég hosszú idő.

– Most már csak nyaranta zenélünk együtt, végigturnézzuk a szokásos helyeinket, ahol már évek óta játszunk. A közte lévő szünetek miatt nem lett még elegünk egymásból.

A címkét babrálja az üvegen, látom nagy, erős kezét és tiszta, rendezett körmeit a hosszú, kellemesen vastag ujjai végén. Az jut eszembe, vajon milyen érzés lenne ez a kéz a bőrömön…, mindenfelé.

Dean követi a tekintetem, és talán olvas a gondolataimban. Megfogja a kezemet, és kinyitja a tenyeremet, majd finoman végighúzza ujja hegyét az életvonalamon. Halkan felsóhajtok, és lehunyom a szemem.

Aztán finoman dobol a csuklómon, valaminek az ütemét.

– Találd ki, melyik dal! – mondja lágyan.

Kinyitom a szemem, és látom, hogy mosolyog. Pikáns, játékos mosoly ez, melytől elgyengül a térdem.

– Találd ki! – erősködik, és még mindig dobol.

Ismét becsukom a szemem, pár pillanatig odafigyelek, aztán eszembe jut.

– Video Killed the Radio Star!

– Eltaláltad – bólogat nevetve. – Ügyes vagy, Lainey.

Nincs sok tapasztalatom az egyéjszakás kalandok és a bárban pasizás terén. A randizós virágkoromban azzal voltam elfoglalva, hogy éjszakás műszakban dolgoztam az éjjel-nappali vegyesboltban, napközben pedig egy eleven kisfiúról gondoskodtam.

Mindig is úgy képzeltem, egy random kalandot piszkosnak és olcsónak éreznék, valamint szégyellném magam. De ez, akármi is ez az éjszaka, akármi is lesz belőle, ez jó érzés. Gördülékeny. Élvezetes.

Számomra ez egy újabb nagyszerű meglepetés.

Nyitott tenyeremet felé csúsztatom.

– Csináld még egyszer!

Eltelik még egy óra, és még mindig a bárban vagyunk. A hangszórókból a Sex and Candy szól a Marcy Playgroundtól, és az jut eszembe, vajon volt-e egy Marcy, akivel az énekes hancúrozni akart.

Deannel beszélgetni egyszerű, egyszerre mindenféléről beszélünk, és semmiről.

– Ha csak egyetlen dalt hallgathatnál életed hátralévő részében, mi lenne az?

Összeráncolja a homlokát, és valahogy még ez is szexi. Talán még szexibb, mint a mosolya.

– Hű, ez nehéz kérdés.

Nem engedek.

– Az élet legfontosabb kérdései gyakran azok.

A plafon felé fordítja a fejét, ezzel felfedi ínycsiklandozó ádámcsutkáját. Van benne valami olyan istenien férfias, hogy legszívesebben odahajolnék, és megnyalnám.

De aztán lehajtja a fejét, és megakadályozza a mozdulatomat.

– Tom Petty’s Greatest Hits.

– Az nem egy dal, hanem egy egész album.

– Ez a válaszom.

Megbököm bicepszének domborulatát, és mintha egy meleg, szexi kőhöz érnék.

– Ez csalás.

– Akkor csaló vagyok – von vállat. – Ez van.

Aztán elmerülünk egymás lelkének mélységeiben…, vagy valami ilyesmi.

– Mondj valamit, amit utálsz! – szól Dean, mielőtt lehúzza a shotját.

– Utálom azokat a reklámokat, ahol egészen a végéig fogalmunk sem lehet, mit akarnak eladni.

– Nagyon szarok – bólogat egyetértően.

– És te?

– Utálom azokat, akik kabrióban utaznak, lehúzott tetővel, de feltekert ablakkal. Ember…, döntsd már el!

Olyan édesen komolyan mondja, hogy nevetni kezdek.

Dean néz rám, bámulja a számat, szemmel láthatóan elbűvölve.

– Ez egy szuper hang. – Közelebb hajol. Egyre közelebb.

– Milyen hang?

Megfogja az egyik loknimat, és gondosan végigsimít rajta.

– A nevetésed. Szépséges a nevetésed, Lainey.

– Köszönöm – mondom lágyan. – Mindennap keményen edzek rá.

Ajka széles mosolyra húzódik. Aztán megfogja a pulton álló vodkásüveget, ledob néhány bankjegyet, és az ajtó felé int.

– Lenne kedved odébbállni?

– Igen – válaszolom hezitálás nélkül.

Átsétálunk a bár parkolóján, fogjuk egymás kezét, kortyolunk az üvegből és kuncogunk. Mert az alkohol egy időgép, az ember újra fiatal és bolond lesz tőle.

Dean felvezet a lépcsőkön egy garázs feletti lakásba.

– Itt alszunk, amikor a Beachside bárban lépünk fel. De mostanában Jimmy és a többiek hotelszobában szállnak meg a feleségeikkel és gyerekeikkel, szóval ma este csak a miénk.

Felkapcsolja a lámpát, mire a szemem elé tárul egy kis nappali kanapéval és egy televízióval, valamint egy aprócska konyha. Üres és személytelen, de tiszta.

Követem egy üvegajtón át az erkélyre, ahol két párnázott szék áll, valamint egy jacuzzi, kilátással egy sötét, fás telekre.

– Szuper – bólogatok mosolyogva.

– Gyorsan lezuhanyozom. Megleszel itt?

– Megleszek – mutatom fel mindkét hüvelykujjam.

Dean előveszi a telefonját, nyomkodja egy kicsit, aztán leteszi az asztalra, és otthagyja nekem Amos Lee-t, hogy a Wait Up For Me-t énekelje, amíg ő bemegy a fürdőszobába. Én pedig mindent mélyen megélek; a meleg szellőt, ahogy a holdfény ragyog a fákra, a levegő óceánillatát és azt az ellazultságot, amit még a csontjaimban is érzek.

Ebben a pillanatban az élet nagyon jó. Amikor pedig jó, alaposan ki kell élvezni. Megünnepelni.

Néhány perc múlva véget ér a dal Dean telefonján, és elindul a Boardwalk Angel. Lehunyom a szemem, és az ég felé fordított arccal, lassan forogva a zenére dúdolok.

Amíg meg nem érzem őt. Megfordulok, és Dean az ajtónak támaszkodva áll, tüzes pillantással szemlélve minden mozdulatomat.

Farmerben van, de felső nincs rajta, haja pedig nedves, piszkosabb árnyalatú szőke. Kar- és mellizmai feszesek, csupa szépséges domborulat és árnyékos él. Apró vízcseppek csillognak a vállán, és hirtelen nagyon szomjasnak érzem magam.

– Szia! – suttogom, kissé elakadt lélegzettel, mert… hű!

Száján szexi félmosoly jelenik meg.

– Szia!

Dean előrelép, eltünteti közöttünk a távolságot, én pedig úgy lépek a karjai közé, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne. Végigsimít a hátamon, közelebb húz, én pedig kezemet lecsúsztatom a karjain, és imádom bőrének meleg puhaságát a tenyerem alatt.

Aztán táncolni kezdünk. Együtt ringatózunk a lassú dalra, ami a sétányról, a bazári fényekről, egy körhintáról, a szerelembeesésről szól. Annyi kedvesség van a pillanatban, annyi varázslat és gyengédség, hogy azt hiszem, életem végéig emlékezni fogok rá.

– Jó ez a dal. John Cafferty és The Beaver Brown Band.

Érzem a mellkasából feltörő nevetését.

– A legtöbben azt mondták volna, hogy Eddie and the Cruisers.

– Én nem – ingatom a fejem. – Én tudom, miről beszélek.

Végigsimít a hátamra omló hajamon.

– Miféle zenét szeretsz, szépségem?

– Az olyat, ami történetet mesél el. Ami érzéseket vált ki belőlem. Emlékeket idéz fel. Életem összes nagy pillanatához kötődik egy dal.

– Nekem is. – A fejem tetejére támasztja az állát. – Gyerekként a zenének mindig volt értelme, még akkor is, amikor semmi másnak.

– Aha – bólogatok.

Olyan jó illata van; szantálfa és fűszerek, valamint egy csak rá jellemző egyedi, tiszta férfiillat. Végig akarom húzni az orromat a bőrén, megszagolni minden porcikáját.

Amikor véget ér a dal, találkozik a tekintetünk.

– Dean… – suttogom a nevét, mert tetszik az íze a nyelvemen.

Nagyot nyel, látszik a nyakán, pillantása pedig az arcomat fürkészi.

– Lainey… Jesszusom!

Aztán száját az enyémre tapasztja, keményen és tüzesen. Keze a hajamba túr, elfordítja a fejem, és kéjvágyó, őrületes élvezethullám szánt végig a gerincemen meleg, nedves nyelvének minden mozdulatára.

Nagyszerű csók, mint amilyenekről dalok születnek. Filmbeillő csók, amelyiktől a nézők teljesen begerjednek. Olyan csók, ami egyre emelkedő háttérzenét érdemel, egy teljes filmzene albumot, mely soha nem ér véget.

– Már abban a pillanatban is erre vágytam, amikor először megpillantottalak – mondja csókok közepette.

Hozzásimulva sóhajtok, teljesen a testéhez préselődöm, meleg gyurma vagyok az ő erős és ügyes kezében.

– Én is erre vágytam.

Keze a mellemen táncol, fel-le húzogatja a trikómat. Az érzés pedig, ahogy meztelen hasunk összesimul, mellem pedig kemény és forró mellkasához dörgölőzik, egyszerűen mennyei.

– Az egész szett alatt csak erre tudtam gondolni. Hogy legszívesebben lesétálnék a rohadt színpadról, és szanaszét csókolnálak.

Átkarolom a nyakát, és magam felé húzom, arra vágyom, hogy minél közelebb legyen hozzám.

– Én is.

Dean karja vaspántként fogja körül a derekamat, elemel a földtől, és bevisz a lakásba. A falhoz présel, és ágyékomnak nyomja szüntelenül meredező péniszét. Olyan jó, agyatlanul jó, ösztönös, gondolatnélküli. Könnyed intimitás, amitől reszketni kezdek.

Arcomat a két kezébe fogja, amikor megcsókol, és ezt imádom. Ahogy nyelve mélyre hatol, ujjai az arcomat cirógatják, mintha nagy becsben tartana.

Ajkával végigszánt a nyakam bőrén.

– Lainey, részeg vagy?

– Igen. – Arcomat a borostás állához dörzsölöm, és olyan jó érzés, hogy felnyögök. – De nem túl részeg. Tudom, mit csinálok. Tudom, mit akarok.

Kihúzza magát, és a szemembe néz. Mindketten zihálunk.

– Mondd el! – Hüvelykujjával végigsimít az ajkamon, mintha nem tudná levenni rólam a kezét. – Mondd el, mire vágysz, és én megadom neked.

– Téged akarlak.

Tenyeremet végighúzom a kockás hasán keresztül, majd belenyúlok a nadrágjába, és megmarkolom a forró, elképesztően kemény, hosszú farkát, majd fel-le mozgatom.

– Ezt akarom. Érezni akarlak magamban.

Felmordul.

– Szuper válasz.

Melltartóm csipkéjén keresztül csókot nyom a mellemre, aztán térdre ereszkedik, és lefelé menet a hasamat puszilgatja. Kigombolja a farmeremet, majd lehúzza a lábamról.

– Te mire vágysz? – kérdezem, mert szeretném tőle hallani.

Egy pillanatig a bugyim sápadtrózsaszín csipkéjét bámulja.

– Rohadt sokszor el akarlak élveztetni.

Ez a mondat és a durva, kéjes stílus, ahogy mondja, szinte önmagában elélveztet.

Dean a csípőmnél fogva magához húz, félretolja a bugyimat, és rám teszi a száját. Aztán úgy kényeztet, mint egy férfi, aki nagyon-nagyon szereti kényeztetni a nőket. Nem sajnálja rá az időt, csókot nyom az ágyékomra, és köröz a nyelvével, majd finoman megszív.

Forróság árad végig az ereimen, és úgy érzem, mintha eltűnt volna a padló, mintha készülnék lezuhanni, repülni. Körmeim a falat kaparják mögöttem, kapaszkodót keresve.

– Olyan az ízed, mint a cukorka. – Dean hangja mély és fátyolos. Lehúzza rólam a bugyit, aztán felnéz rám, a szemembe. – Tárd szét a lábad nekem, Lainey!

Ez életem legszexibb pillanata.

Amíg meg nem teszem, amire kér.

Majd Dean szétnyit az ujjaival, fel-le mozgatja a nyelvét, lassan és megfontoltan. Belém dugja az ujjait, ki-be mozog, nyelve pedig a csiklómra téved, és szűk, erős köröket rajzol rá újra és újra. Soha nem volt még ilyen pózban, állva orgazmusom, de Dean látszólag mindent meg fog tenni, hogy megtörténjen.

Ujjai, nyelve és szája ugyanabban a ritmusban dolgoznak rajtam. És megérzem azt az árulkodó nyomást a hasam alján, majd rohamléptekkel közeledem a csúcshoz.

– Jaj, Istenem – nyöszörgöm. – Jaj, Istenem!

A csípőm magától fordul el, és Dean hajába markolok, ész nélkül nyomom magam az arcához. Végül olyan mély nyögés szakad fel belőlem, amitől egy pornósztár is elpirulna. Lüktetek, miközben zuhanok az élvezetbe.

Mielőtt teljesen visszatérnék a földre, Dean végigsimít a testemen, én pedig remegve kapaszkodom belé, miközben felemel, és csókolgat, miközben a hálószoba felé tartunk. Letesz az ágyra, a hűvös és puha takaróra. Mellébújok, mint egy macska az imádott kaparófájához. Csókot nyomok a vállára, a mellkasára, mindenhová, ahol csak érem.

Nedves csíkot húzok végig a törzsén, ahogy nyelvemmel végigcirógatom a kockáit. Megcsókolom a medencéjénél, a szexi, izmos mélyedésnél, mely eltűnik farmerje derekánál. Egy rántással kigombolom a nadrágját, és letolom a csípőjén, mert már éreztem a hatalmas dudort a lábai között, és most látni akarom.

Meg akarom ízlelni.

Amikor a farmerje már csak egy gombóc mellette a földön, nem csalódom.

Dean farka nagyon szép. Butaságnak tűnhet egy farkat szépnek nevezni, de ez tényleg az. Olyan, ami egy magasszintű művészeti órára való, vagy részletes leírásra egy romantikus bestseller regénybe. Nagy, vastag, bársonyosan sima, kőkemény és csillogó, kerek végét érezni akarom az ajkamon és a torkom mélyén.

Megmarkolom, fel-le mozgatom, aztán a számba veszem, körözöm a nyelvemmel, amitől jó nedves lesz. Szorosabban fogom a számmal a töve körül, aztán visszahúzom a fejem, majd ismét lefelé haladok, az aljáig, amíg a makkja hozzá nem ér a torkomhoz.

– Bassssza meg! – mordul fel felettem. – Annyira jó! – Szexi, reszelős hangja még jobban beindít.

Erősen megszívom, lassan mozgatom a fejem, mélyebben bekapom, mindkettőnk élvezetéért. Összeszorítom a combom, és érzem a lábam között a csúszós forróságot, mert annyira jó az íze.

Aztán Dean megragadja a felkaromat, felhúz, és hevesen megcsókol.

Én pedig az ajkához érve hadarok.

– Nem szoktam ilyesmit csinálni.

Nem tudom, miért akarom, hogy tudja, de ez a helyzet. Tudnia kell, hogy számomra ez szokatlan. Új. Különleges.

– Soha nem csinálok ilyet, Dean. Soha.

– Pedig kellene – érinti meg az arcomat, aztán a hajamat. – Állandóan ezt kellene csinálnod. Nagyon jó vagy benne.

Aztán visszadőlünk az ágyra nevetve, nyögdécselve. Átfordulunk, összekuszáljuk az ágyneműt. Dean teste csodaország, és felfedezem minden zugát. Ő pedig úgy játszik rajtam, mint egy hangszeren. Izgat és kínoz, ügyes ujjait a lábam között mozgatja, dörzsöl és simogat, miközben ajka a mellbimbómra tapad, és hosszú, lassú, szívó mozdulatokat tesz.

Dean jó a multitaskingben, egyszerűen mennyei.

Aztán rám mászik, és széttárt combjaim közé térdel. Nézem, ahogy szájához emeli egy óvszer csomagolását, és a fogával kinyitja.

– Ez annyira szexi! – nyögök fel, és utánanyúlok.

Olyan, mint egy új fétistípus, egész éjszaka tudnám nézni, ahogy ez a pasi óvszereket bont ki.

Kezébe veszi a péniszét, magabiztos és határozott mozdulattal, aztán végiggörgeti a gumit a teljes hosszán, majd megcsípi a végét. Olyan kemény, amikor a bejáratomnak nyomja, olyan nagy, amikor belém dugja. Lassan, mélyen nyögünk fel, ahogy testünk egybeforr.

Minden érzékszervem kiélesedik és arra a pontra fókuszál, ahol összekapcsolódunk, a mindent elárasztó érzésre, ahogy kitölti szűk nedvességem.

Dean feje hátracsuklik a vállára.

– Mennyei a puncid. – Szorosan tartja a csípőmet, és felnyársal. – Igazi mennyország.

Egyszerűen imádom. A hangját, a szeme színét, az izmai összehúzódását, farkának rendíthetetlen mozgását, kemény csípőjét a combjaim között. Imádom, ahogy nagy kezével fogja a derekamat, ahogy emelget, és úgy fordít, hogy teljes egészében magamba tudjam fogadni. Imádom a gerince domborulatát, lehajló állát, és ahogy nézi magát eltűnni bennem.

Imádom, amikor átfordít minket, és ő a hátán fekszik, míg én fölé helyezkedem.

– Lovagolj meg! – Hangja recés és durva. – Lovagolj meg, Lainey!

Ezt is imádom.

Kihúzom magam, hátrahajtom a fejem, hajam hosszan lóg mindenfelé. Körözöm a csípőmmel, és erősen összeszorítom az izmaim körülötte. Olyan mélyen van bennem így, minden centiméterét ki akarom élvezni.

Dean nagy kezével megmarkolja a fenekemet, és előre-hátra húz. Imádom, ahogy rám néz, elnehezült szemhéja alól árad a tűz, mellkasa gyorsan emelkedik és süllyed, amitől pont olyan szépnek érzem magam, mint amilyennek nevezett.

Imádom az egészet. Minden pillanatát. A tökéletes, kínzó élvezet vad hullámvasútját.

Dean feltámaszkodik, és elkezdi nyalogatni a mellemet, csókolgatni a nyakamat. Aztán hátulról megfogja a fejemet, ahogy megint átfordul, hogy ő legyen felül. Majd ki-be mozdul bennem; sima, egyenletes lökésekkel dug.

– Jesszusom, annyira jó…

Az ágyhoz présel, mélyebbre hatol, gyorsabban dug, és minden lökésével kiszorítja a levegőt a tüdőmből.

– El fogok élvezni. – Hangja az enyémhez hasonlóan sürgető és kétségbeesett. – Akkorát fogok élvezni.

Én a szavaitól jutok el oda, ezektől a szavaktól.

Éles hang tör fel a torkom mélyéről, és a hátába kapaszkodom, miközben lábammal átölelem a derekát. Mintha forgószél alakulna bennem, egyre örvénylik és nő.

Olyan közel, olyan közel…

Ő is érzi, tudom, mert lökései vadabbá válnak, egyre előrébb és előrébb mozdul, mintha nem kerülhetne elég közel, és olyan mélyre hatol, hogy nedves forróságát a méhemben érzem.

Arany csillagok robbanak fel a szemhéjam mögött, ahogy tökéletes, izzó élvezet szakítja szét a testem, és lüktet az ereimben. Dean még egyszer utoljára belém hatol, és a hajamba morogja a nevemet.

Amikor magamhoz térek, Dean az ajkamat puszilgatja. Kinyitom a szemem, és látom azt a szexi, rosszcsontos mosolyát.

– Mindjárt visszajövök – puszilja meg az orromat. – Ne aludj el!

Finoman fészkelődöm alatta.

– Szerintem ezután kiérdemeltük.

– Nem. – Felkönyököl, és lenéz oda, ahol még mindig összeérünk.

Finoman lök egyet a csípőjével.

És megmerevedik.

Ismét.

Bennem.

– Majd akkor alszunk, ha már mozdulni sem tudunk. De még csak most kezdtük.

Abban már biztos vagyok, hogy előző életemben határozottan nagyon jókislány voltam.

Szemem résnyire nyílik másnap reggel, nagyjából fél órával azután, hogy Dean hagyta, hogy lehunyjam. Csak aludni akarok, szükségem van rá, kiérdemeltem bármennyi alvást.

De a belső órám jó nagy szemét, ezért ha egyszer felébredek, akkor ébren vagyok.

Kiszabadulok a krémszínű ágyneműből, és kicsusszanok az ágyból, az alvó, meleg kefélőgépet pedig otthagyom. Gyorsan végigszántok a lakáson, a ruháim után kutatva, aztán a fürdőszoba felé veszem az irányt. A mosdókagyló melletti kukában meglátom a használt óvszereket – egy egész doboznyit belőle –, és magamat is meglepő kacérsággal vigyorodom el, amikor eszembe jut, milyen csodálatos tevékenységre használtuk el őket.

Gondolom, ha az ember nagyjából ötévente szexel csak, akkor így érdemes. Mint egy teve, fel kell tölteni a púpot.

A tükörben rám visszabámuló nő csodálatosan lestrapált; kócos haj, elkenődött smink, feldagadt ajak, kipirult arc…, csillogó, vidám szem. Van egy sötétvörös folt a jobb vállamon, és arra is emlékszem, ahogy kiszívta. Hátamat Dean mellkasának vetettem, mellem a kezében volt, szája pedig arra a pontra préselődött, miközben mélyen belém élvezett.

Miután megmostam az arcomat, és az ujjam, valamint Dean fogkrémje segítségével felfrissítettem a reggeli leheletem, kilépek a fürdőszobából. Dean a hátán fekszik, egyik karja behajlítva a feje felett, a másik a hasán, kimerült farka pedig, mely még álmos állapotában is figyelemreméltó, a combján pihen.

Valami arra késztet, hogy azonnal vonszoljam vissza a fenekemet mellé az ágyba.

De leküzdöm a késztetést. Hiszen nem tudom, hogy kellene működnie a másnapoknak, de azt igen, hogy mindig jobb érzés elmenni, mint megvárni, míg elküldenek. Jobb lelépni, amíg még szívesen látnak, nem maradni túl sokáig.

Ezért leülök az ágyra, és beletúrok az édesen kócos, sűrű, szőke hajába.

Nagy levegőt vesz, és kinyitja a szemét.

– Szia!

– Szia!

Megpróbál felülni…, de visszafekszik.

– Basszus, még mindig teljesen kész vagyok. – Alkarját a szemére fekteti. – Mennyi az idő?

A szavak csak úgy kitörnek belőlem, nem igazán gondolkozom, mielőtt kimondom őket.

– Korán van. De mennem kell. A fiamnak könyvklubja lesz nyolctól.

Dean leengedi a karját, és úgy pislog fel rám, mintha nem lenne benne biztos, hogy jól hallotta.

– Van gyereked?

– Aha. Már nem is gyerek, hanem kamasz.

– Komolyan? – kerekedik ki tengerkék szeme.

– Komolyan – bólogatok mosolyogva.

Dean megköszörüli a torkát, de a hangja még mindig rekedtes.

– Bírom a kamaszokat. Egyszerre csodálatosak és teljesen észszerűtlenek.

– Ez igaz – kuncogok.

Körülnéz a szobában.

– Kérsz kávét? Talán egy rántottát is össze tudok dobni. Akár még pirítóst is, ha igazán kiteszek magamért.

Édes melegség önt el. Talán túl alacsonyra teszem a lécet, de az, hogy felajánlotta, hogy reggelit készít nekem, és nemcsak siettet, hogy menjek már, mint a nővérem által elmesélt esetekben, kedves. Ő kedves. Több, mint kedves.

És ha előtte nem tudtam volna, most már akkor is nyilvánvaló lenne; nagyon tetszik.

De mégis a fejemet ingatom.

– Már hívtam autót. Maradj csak ágyban, aludj vissza! Nem kívánom a kaját.

Lassan bólogat, arckifejezése nehezen értelmezhető. Ujjbegyét finoman végighúzza a karomon.

– Lainey, az éjszaka… nem volt semmi.

Szavai finomak, gyengédek.

– Aha.

– Szuper volt. – Tekintetünk találkozik, szája szép és komoly. – Az éjszaka igazán baromi szuper volt.

Végignyalom az ajkam, ahogy eszembe jut az íze.

– Tényleg az volt.

Az utána következő szünetben azt várom, hogy elkérje a számomat, hogy megkérdezze, találkozhatunk-e még. Hogy lenne-e kedvem valamikor kávézni vagy vacsorázni…, mostanra már valami bizonytalan, jövőbeni villásreggelire szóló meghívástól is majd’ kiugranék a bőrömből.

De nem teszi.

Feltételezem hát, hogy csak én éreztem közöttünk az összhangot.

Ugyan felüti a fejét a csalódottság, nem vagyok hajlandó átengedni magam neki. Hiszen az éjszaka csodálatos, szexi és tökéletes volt, én pedig nem akarom elrontani azzal, hogy többet remélek.

A telefonomon az értesítés jelez, hogy megjött a kocsi.

– Mennem kell.

Dean feltámaszkodik a könyökére. Másik kezével a hajamba túr, és a tarkómnál megragadja – ezt is imádom, kezének érzetét.

Megához húz és megcsókol, még egyszer utoljára, lassan és gyengéden.

Homlokát az enyémnek támasztja, ahogy azt suttogja:

– Szia, Lainey!

– Szia, Dean! – mosolygok rá.

Megfogom a táskámat, aztán kisétálok az ajtón, és nem viszem magam kísértésbe azzal, hogy hátranézek.

Az Uber-sofőröm Bob Dylan-rajongó. Lehunyt szemmel támasztom a fejem az ablaknak, miközben az It Ain’t Me Babe szól ismétlődve a szüleim bayonne-i háza felé vezető úton.

A ház néma, ahogy finoman kinyitom a bejárati ajtót, és pontosan tudom, mikor kell megállítanom, mielőtt nyikorogna. Felsétálok a mályvaszínű szőnyeggel borított lépcsőkön a fiam szobájába, hogy megnézzem, rendben van-e.

Az eszemmel tudom, hogy Jason jól van, alszik, és azt is, hogy akárhányszor az ember kopogás nélkül nyitja ki egy tizennégy éves fiú szobájának ajtaját, kockáztatja, hogy olyasmit lát, amit aztán képtelen lesz elfelejteni. De szokásommá vált, anyai rögeszmémmé, és úgy tűnik, képtelen vagyok levetkőzni.

Az oldalán fekszik, és a fején kívül mindene elveszik egy takaróhengerben; már kétéves kora óta így alszik. Örökölte mézszőke hajamat és arcvonásaimat. Most magas és nyurga, de tudom, hogy majd testesebb lesz.

Apám után neveztem el Jasonnek. Ugyanis az apja egy idióta seggfej, nem vagyok rá büszke. Nem akart felőlünk hallani, sem Jason születésekor, sem az azt követő években. De így a legjobb, amúgy sem akarnék egy ilyen bolondot a gyerekem körül.

Finoman becsukom az ajtót, és a hálószobámba veszem az irányt, majd átöltözöm egy bő pulóverbe és egy viseltes jóganadrágba. Aztán leosonok a konyhába.

Anyám néhány évvel ezelőtt egy ideig kakasmániás volt.

Átrendezte a konyhát vörös-fehér kiegészítőkkel és kakasos díszekkel. Nem az én ízlésem, de pont ezért vagyok annyira izgatott a Lainey élete miatt. Az lesz a websorozat lényege, hogy egy régi házban fogok lakni, és alacsony költségvetésből, szobánként rendezem át az egyedi stílusomban.

Jasonnel nyár végén költözünk be. Nagyon nagy előnye a munkának, most lesz először saját lakásom, még ha csak egy évre is.

Felemelem a keksztartókakas farkát, amit egy garázsvásárban találtam Hunterdon megyében, és előveszek egy teafiltert. Aztán Erin sétál be a konyhába szürke, pöttyös pizsamában és bolyhos, lila papucsban.

– Te meg mit csinálsz itt? – ásítok.

– Baleset volt az alagútban, és Jacknek nem volt kedve a forgalomhoz. Ráadásul disznó módon élvezi, amikor a régi szobámban csináljuk, a polcokon sorakozó pomponlányos díjaim előtt.

– Nem semmi ez a pasi. Határozottan hozzá kellene menned.

– Fizetett, hogy ezt mondd?

– Öt dolcsit minden említésért – bólogatok.

Erin végigmér, ahogy leül az asztalhoz.

– Valaki úgy néz ki, mintha egy kis akcióban lett volna része éjszaka. Csak most értél haza?

Üdvözült elégedettséggel sóhajtok fel, mert még mindig elárasztanak az orgazmus okozta boldogsághormonok.

– Nem csak egy kis akcióban, a világ legnagyobbjában. A világ összes szexe megtörtént. Az izzadt és gyors, a mocskos és kemény, valamint a lassú és lusta. Fantasztikus volt.

– Örülök neked. Fogtok még találkozni?

– Nem – ingatom a fejem. – Én nem ajánlottam fel, ő pedig nem kérdezte.

Egy pillanatig átadom magam a szomorúságnak. A megbánásnak és csalódottságnak. Aztán lerázom, kifújom magamból, elűzöm.

– Amúgy is túl sok dolgom van…, a költözéssel és a műsorral, tudod.

– Az igaz.

Erin a pulthoz sétál, és nekiáll csinálni magának egy teát.

– Hol is van az a ház, ahova Jayjel költöztök?

Mint azt már korábban említettem, az élet néha szívás, de soha nem unalmas. Olykor még a humorérzéke is szuper.

– Egy kisvárosba, délre. – Megfújom a teáscsészémből szálló gőzt. – Lakeside a neve.