A

HALÁL ANGYALA

CALEB CARR

IMPRESSZUM

Caleb Carr: The Alienist

Copyright © Caleb Carr 1994

Hungarian translation: Falvay Dóra, 2007

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Caleb Carr: The Alienist

Random House, 1994

Fordította: Falvay Dóra

Szaklektor: dr. Bokor László, pszichoanalitikus

ISBN: 978-963-419-387-6 (epub)

ISBN: 978-963-419-388-3 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Borító: THE ALIENIST™ Paramount Pictures & © 2017 TNT Originals, Inc., and Paramount Television

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Varga Bálint, Rácz I. Péter

Korrektor: Molnár Berta Eleonóra

Műfaj: krimi, thriller

E könyvet Ellen Blainnek, Meghann Haldemannek, Ethan Randallnek, Jack Evansnek és Eugene Byrdnek ajánlom

„Aki idős korában fiatalnak tűnik, az vélhetően koravén volt ifjúnak.”

John Ray, 1670

I. RÉSZ
ÉSZLELÉS

Amit észlelünk, annak egy része érzékeinken keresztül jut el hozzánk az előttünk lévő tárgyból, más része viszont (s nem lehetetlen, hogy ez a nagyobb rész) mindig saját elménkből ered.

William James, A pszichológia alapelvei

E vérgőzös gondolatok

honnan kerülnek elő?

Piave, Verdi Macbethjéből

1. FEJEZET

1919. január 8.

Eltemettük Theodore-t.

Hiába írom le ezeket a szavakat, az értelmüket éppúgy nem fogom föl, ahogy a koporsó látványával sem tudok mit kezdeni, ahogy aláereszkedett a homokos sírgödörbe ott, a Sagamore Hill közelében, azon a vidéken, amelyet Theodore mindenekfelett szeretett. Ott álltam ma délután, dermesztő januári szél süvített a Long Island-öböl felől, s egyre csak azt hajtogattam magamban: mindez csupán valami tréfa. Hiszen mindjárt felrántja a fedelet, előpattan, arcán azzal a jellegzetes, bolondos vigyorral, és fülünkbe hasít féktelen kacagásának hangja. Majd ellentmondást nem tűrően kijelenti, hogy dolgunk van – „feladat, uraim!” –, vértezzük fel, acélozzuk meg magunkat, mert csatába indulunk valamely titokzatos gőtefaj védelmében egy lelkiismeretlen nagyipari cápa ellen, amely éppen a védtelen kétéltű költőterületén óhajt újabb dögletes gyártelepet létesíteni. És nem én voltam az egyetlen, aki efféle képzelgéseknek adta át magát: a gyászolók arca világosan tükrözte, hogy mindnyájan valami hasonló meglepetésre várnak. A reakciókból pedig egyértelművé vált, hogy a nemzet nagy többsége és a világ tekintélyes része is ugyanígy érez. Theodore Roosevelt nincs többé – ez a gondolat egyszerűen elfogadhatatlan.

Pedig valójában hosszú ideje távolodott már az eleven világtól, de ezt nem voltunk hajlandók tudomásul venni. A folyamat a Nagy Háború végnapjaiban vette kezdetét, amikor Quentin fia elesett. Cecil Spring-Rice jegyezte meg egyszer – a maga utánozhatatlan angol módján keverve az érzelmességet a csipkelődéssel –, hogy Roosevelt egész életében „hatéves maradt”; Herm Hagedorn pedig hozzátette 1918 nyarán, amikor Quentin gépét kilőtték, hogy „meghalt a Theodore-ban élő kisgyerek”. Ma Laszlo Kreizlerrel vacsoráztam Delmonicónál, s megemlítettem neki Hagedorn megjegyzését. A vacsora hátralévő része aztán a Kreizlertől megszokott kimerítő és szenvedélyes fejtegetések egyikének végighallgatásával telt. Megtudhattam, hogy Quentin halála nem egyszerűen csak megsemmisítő érzelmi veszteség volt Theodore-nak, hanem mélységes bűntudattal is sújtotta; gyötrelmesen nehezedett rá a felelősség a „kemény élet” filozófiájáért, amelyet oly nagy lelkesedéssel hirdetett világéletében, s amely arra késztethette gyermekeit, hogy szándékosan viszontagságoknak, veszedelmeknek tegyék ki magukat, tudván, hogy imádott apjuk örömét leli a keménységben. Mindig is világos volt számomra, hogy Theodore rendkívül nehezen viseli el a gyászt; valahányszor egy közelálló személy elvesztésével kellett megbirkóznia, félő volt, hogy maga sem éli túl a válságot. Arra viszont csak most, Kreizlert hallgatva döbbentem rá, hogy mennyire nem volt képes eltűrni az erkölcsi ingatagságot. Bizony, nemegyszer úgy tűnt, hogy a huszonhatodik elnök az Igazság megtestesült szellemének hiszi magát.

Kreizler… Nem volt hajlandó megjelenni a temetésen, pedig Edith Roosevelt szerette volna, ha eljön, mivel világ életében nagyra becsülte ezt az embert, akit csak „A Szfinx” néven emleget, s akinek az emberi elméről szóló felforgató tanulmányai annyi szellemet nyugtalanítanak immár negyven esztendeje. Mentegetőző levélkét küldött, melyben elmondja, hogy gondolni sem szeret egy olyan világra, amelyből hiányzik Theodore, és mivel életének hatvannégy éve alatt oly sok kellemetlen igazsággal kellett szembenéznie, ezúttal szeretné magát azzal kényeztetni, hogy nem veszi tudomásul barátja halálát. Edith megvallotta, hogy Kreizler szavai könnyekre fakasztották, mivel világossá vált számára, hogy Theodore hatalmas szíve és lelkesedése – amely oly nagyon felháborította a cinikusabb szellemeket, s a krónikási hitelesség érdekében kénytelen vagyok hozzátenni, nemegyszer a barátait is felettébb nehéz helyzetbe hozta – még egy olyan személyt is megérintett, akinek zárkózottságát jóformán senki és semmi nem törhette át.

A fiúk a Timestól emlékvacsorára hívtak, de én alkalomhoz illőbbnek éreztem, hogy Kreizlerrel töltsem ezt az estét, s amikor poharunkat koccintásra emeltük, nem holmi közös New York-i gyerekkori emlékek jártak az eszünkben – Laszlo és Theodore csak a Harvardon ismerték meg egymást –, hanem 1896 tavaszára gondoltunk, arra a bizonyos tavaszra (csaknem negyedszázada már!), amelynek eseményei még ebben a városban is túlságosan bizarrnak tűnnek. A desszert és madeira mellett (ó, mennyire találó éppen Delmonicónál ülni emlékvacsorát… a jó öreg Delmonico, valaha nyüzsgő helyszíne legfontosabb találkozásainknak, ma már velünk együtt kopik kifelé az életből!) kacagva csóváltuk a fejünket, mind a mai napig elálmélkodva azon, hogyan is úszhattuk meg a történteket ép bőrrel, mindazonáltal szomorkásan is – ugyanazt láttam Kreizler arcán tükröződni, ami az én szívemet szorongatta –, hiszen voltak, akik nem jártak ilyen szerencsével.

Egyszerűen ezt nem is lehet elmondani. Így visszatekintve, úgy tűnik, hogy hármunk élete – és még másoké is – végzetszerűen, feltartóztathatatlanul vezetett el ezekhez az eseményekhez, csak hát az efféle kijelentéssel lélektani determinizmusba csúszom, s kétségbe vonom a szabad akaratot, más szóval megint csak ahhoz a filozófiai fejtörőhöz térek vissza, amely az egész lidércnyomást át- meg átszőtte, s olyképpen mutatkozott meg benne vezérfonálként, mint az egyetlen eldúdolható dallam egy bonyolult operában. Mondhatnám úgy is, hogy Roosevelt, Kreizler meg én egy gyilkos szörnyeteg nyomát követtük azokban a hónapokban, olyan emberek támogatásával, akiknél kiválóbbat sosem ismertem, ám a hajsza végén csak egy megfélemlített gyermekkel nézhettünk farkasszemet – csakhogy ez a megfogalmazás túlságosan homályos, túlságosan emlékeztet arra a zavaros „ambivalenciára”, amelyért annyira rajonganak a divatos modern írók (emiatt járom mostanság sokkal szívesebben a kiállítótermeket, mint a könyvesboltokat). Nem, ezt egyetlenegy módon lehet csak megértetni: egyszerűen el kell mondani az egész történetet, az első, borzongós éjszakától, az első mészárlástól kezdve – vagy éppen még korábbról, azoktól az időktől, amikor még James professzort hallgattuk a Harvardon. Igen. Előásni könyörtelenül az egész történetet, és végre a nyilvánosság elé tárni.

Nem biztos, hogy a nyilvánosság nagy örömét leli majd benne; nem is véletlenül tartottuk ilyen sokáig titokban. Még Theodore nekrológjainak túlnyomó része sem említi. Egyedül a Herald – amelyet manapság jóformán senki nem olvas – tesz rá kényszeredett utalást azon eredmények felsorolásában, melyeket Theodore 1895-től 1897-ig a New York Városbeli Rendőrfőnökök Tanácsának elnökeként tett le az asztalra: „…s természetesen meg kell említenünk, hogy megoldotta az 1896-os borzalmas gyilkosságok rejtélyét, amelyek oly gyötrelmes nyugtalanságban tartották a várost”. Pedig Theodore sosem követelte magának a megoldás dicsőségét. Igaz, elég széles látókörű volt ahhoz, hogy minden aggálya ellenére olyan ember kezébe adja a nyomozást, aki képes megoldani a rejtélyt. Valahányszor szóba került az ügy, mindig is hangsúlyozta, hogy ez az ember Kreizler volt, és nem más.

Igaz, ezt csak privát körben tette meg. Nyilvánosság előtt nem tehette. Pontosan tudta, hogy az amerikai nép soha nem hinne neki, mi több, el sem viselné, ha részleteket kellene megtudnia az ügyről. Vajon most már megérett erre a helyzet? Kreizler erősen kétli. Amikor elmondtam neki, hogy szeretném megírni a történetet, szokott gunyoros horkantásával felelte, hogy az általános rémületen és felháborodáson kívül semmit nem érek el vele. Hiába Theodore, Jake Riis, Lincoln Steffens és a hozzájuk hasonlók megannyi eredménye, szögezte le ma a vacsoránál, ez az ország valójában nemigen változott 1896 óta. Szerinte mi, amerikaiak manapság is ugyanolyan rettegve menekülünk a látszatra oly idilli családi otthonok ajtaja mögött meglapuló sötétség elől, a lidércnyomásoktól, melyeket a természettől oly bizakodó és szerető gyermeki lelkekbe csöpögtetnek bizalmuk és szeretetük tárgyai. Futunk, egyre többen és egyre gyorsabban, csoda- és kábítószerekhez menekülünk, papokhoz, ideológiákhoz és sámánokhoz, akik édes szavakkal ígérik, hogy megszabadítanak a rettegéstől, és semmi mást nem kérnek cserébe, mint szolgai imádatot. Lehet, hogy igaza van…?

Egyre zavarosabb leszek, érzem. Kezdjük az elején!

2. FEJEZET

1896. március 3-án éjjeli két órakor istentelen dörömbölés verte fel a nagyanyám házát a Washington tér északi 19-es szám alatt. A szobalány azonnal kinn termett hálószobája ajtaja előtt, kisvártatva előjött a nagyanyám is, én azonban még abban a „nem is részeg–nem is józan” állapotban révedeztem ágyamban, amelynek az alvás annyira jót tud tenni. Tisztában voltam vele, bárki legyen is a csendháborító, sokkal valószínűbb, hogy velem van dolga, mint a nagyanyámmal, mégis abban a reményben fúrtam a fejem párnáim közé, hogy talán megunja, és elmegy.

– Mrs. Moore! – kiáltott a szobalány. – Rémisztő ricsajt csap… Kinyissam?

– Dehogy nyissa, Harriet! – felelte a nagyanyám a lehető legjegesebb modorában. – Költse csak fel az unokámat! Nyilván megfeledkezett holmi kártyaadósságról.

Közelgő lépteket hallottam, s tudtam, nincs más hátra, kelni kell. Mintegy két éve éltem a nagyanyámnál, azóta, hogy felbomlott az eljegyzésem a washingtoni Julia Pratt kisasszonnyal, s ez idő alatt az idős hölgy mindegyre növekvő szkepszissel szemlélte életmódomat. Hiába fejtettem ki több ízben, hogy a New York Times bűnügyi tudósítójának kötelességei közé tartozik a város leggyanúsabb negyedeinek és házainak látogatása, valamint a kétes elemekkel való kapcsolattartás, a nagyanyám túlságosan is jól emlékezett ifjabbkori személyiségemre ahhoz, hogy elfogadta volna (beismerem, kissé eltúlzott) magyarázkodásomat. Az az állapot, amelyben többnyire hazatérni szoktam, csak tovább növelte meggyőződését, miszerint sokkal inkább a jellemalkat, semmint a hivatásbeli kötelesség késztet engem züllött tánctermek és kártyabarlangok felkeresésére. Hallván a Harriet felé elmormolt megjegyzést, tisztában voltam vele, mennyire döntő fontosságú e pillanatban, hogy komoly dolgokban eljáró józan férfiú benyomását tegyem rá. Magamra kaptam a fekete kínai háziköntöst, rövid hajamat lesimítottam, s leereszkedő mozdulattal tártam ki az ajtót, éppen mielőtt Harriet elérte volna.

– Á, Harriet – vetettem oda elfoglaltan, egyik kezemet köntösöm kivágásába süllyesztve –, semmi gond. Csak átnéztem a jegyzeteimet, s úgy láttam, szükségem lesz anyagokra az irodából. Nyilván most érkezett meg velük a fiú. – Harriet kissé zavart bólintással nyugtázta megjegyzésemet.

– John! – süvöltötte ebben a pillanatban nagyanyám. – Te vagy az már megint?

– Nem, csak dr. Holmes, nagymama – feleltem, már lefelé igyekezve a vékony perzsával borított lépcsőn. Dr. H. H. Holmes, az elképzelhetetlenül szadista gyilkos és szélhámos, ez idő tájt éppen kivégzésére várt Philadelphiában. Miért, miért nem, nagyanyám kedvenc rémálma az volt, hogy dr. Holmesnak valahogy sikerül kereket oldania a hóhérkötél elől, s azonnal New York felé veszi útját, a célból, hogy vele végezzen. Nagyanyám ajtaja elé érve csókot nyomtam az idős hölgy arcára, amit ő jólesően, bár egyetlen mosoly nélkül fogadott.

– Ne légy arcátlan, John, ez a legkevésbé vonzó tulajdonságod. És ne gondold, hogy édelgéssel levehetsz a lábamról!

A kaput újra megdöngették, s egy fiatal fiú kiáltozta a nevemet. A nagyanyám még jobban összevonta a szemöldökét.

– Ki a manó ez, és mi a csudát akar?

– Azt hiszem, a kifutófiú lesz a szerkesztőségből – tartottam magam a füllentéshez, bár majd' kifúrta az oldalamat, ki is lehet az az idegen, aki ilyen szigorú bánásmódban részesíti a kapunkat.

– Szóval az irodából? – nyugtázta nagyanyám, egy csöppet sem meggyőzve. – Hát akkor eredj, beszélj vele!

Gyors léptekkel, ám óvatosan szaporáztam a lépcső aljáig, közben eszembe ötlött, hogy tulajdonképpen ismerem én ezt a hangot, még ha nem is jövök rá, honnan. Önmagában az sem volt megnyugtató, hogy fiatal fiú hangja – az 1896-os New York legádázabb gyilkosai és tolvajai ugyanis nemegyszer éppen a sihederek közül kerültek ki.

– Mr. Moore! – kiáltott újra az ifjonc, s a dörömbölést néhány kiadós rúgással tetézte. – Beszélnem kell John Schuyler Moore-ral!

Ekkor már az előszoba fekete-fehér márványán topogtam, kezem a kilincsen.

– Ki az?

– Én vagyok, uram! Stevie, uram!

Fellélegezve tártam ki a nehéz keményfa ajtót. Odakint, a gázlámpa fátyolos fényében (nagyanyám ezt az egyet nem volt hajlandó villanykörtére cserélni) valóban Stevie Taggert állt. Életének első tizenegy évében tucatnyinál is több rendőrségi körzet réme volt, de aztán találkozott barátommal, dr. Laszlo Kreizlerrel, a jó nevű orvossal és lélekbúvárral, aki jó útra térítette, s akinél azóta a kocsis és küldönc hivatását látja el. Stevie a kapualj fehér oszlopának dőlve kapkodott levegő után – nyilvánvaló volt, hogy halálosan rémült. Barna haja verítéktől csatakosan hullott az arcába.

– Stevie! – kiáltottam rá. – Mi történt? – A fiú háta mögött Kreizler kanadai fiákerjét pillantottam meg. A hátrahajtott fedelű, könnyű, fekete kocsiba a Frederick névre hallgató, szintén fekete herélt volt befogva, aki, Stevie-hez hasonlóan verejtékben fürdött, s erősen gőzölgött a kora márciusi hidegben. – Dr. Kreizler is itt van?

– A doktor úr azt üzeni, hogy tessék velem jönni! – hadarta Stevie lélegzet nélkül. – Most azonnal!

– De hát hová? Hajnali kettőkor…

– Most azonnal! – Szemlátomást nem volt abban az állapotban, hogy értelmes magyarázatot adhasson, hát megmondtam neki, hogy várjon, amíg magamra kapok valamit. Miközben öltöztem, nagyanyám az ajtóm előtt harsogta, hogy bármit forraljunk is hajnali kettőkor „azzal a Kreizler doktorral”, az semmiképpen nem lehet Istennek tetsző. Próbáltam nem tudomást venni róla, s visszasiettem a kocsihoz, menet közben húzva össze magamon a tweedkabátot.

Alig ugrottam fel, Stevie már indulásra nógatta Fredericket egy jól irányzott ostorcsípéssel, úgyhogy alaposan odapuffantam az ülésre. Kedvem támadt lehordani a fiút, de az arcára fagyott rémület megint csak szíven ütött. A kocsi aggasztó sebességgel dübörgött a Washington tér macskakövein, kénytelen voltam erősen fogózkodni. A rázkódás csak akkor enyhült kicsit, amikor a szélesebb táblákkal kövezett Broadwayre fordultunk. A belváros felé tartottunk, azon belül is keleti irányba, Manhattannek ama része felé, ahol Laszlo Kreizler végezte munkáját. Minél beljebb hatolunk e tájékon, annál olcsóbb és annál züllöttebb a környék. Ez a Lower East Side.

Egy pillanatra belém hasított, hogy talán valami baj történt Laszlóval. Legalábbis erre utalhatott az az elkeseredett szilajság, ahogy Stevie ösztökélte Fredericket, akivel egyébként, tudtam jól, mindig nagyon kedvesen és szelíden bánt. Kreizler volt az első emberi lény a világon, akinek rúgásnál vagy harapásnál különb reakciót sikerült kicsalnia Stevie-ből, s minden bizonnyal kizárólag neki köszönhető, hogy a fiú nem ül még ma is abban a bizonyos Randalls-szigeti intézményben, mely a képmutató „Fiúk menedéke” nevet viseli. Tízéves lehetett, a rendőrség a következőképpen jellemezte ez idő tájt: „tolvaj, zsebmetsző, részeges, nikotinista, csalimadár (aki rászedhető alakokra les egy hamisjátékos banda számára), tökéletesen romlott közellenség” –, amikor kis híján megnyomorított egy Randalls-szigeti őrt, aki, állítása szerint, „rá akart törni” (ez a kifejezés a negyedszázaddal ezelőtti újságírózsargonban csaknem egyértelműen nemi erőszakot jelez). Mivel az őrnek felesége, családja volt, nem hittek a fiúnak, s végül az épelméjűségét is kétségbe vonták. Ekkor lépett színre Kreizler, a törvényszéki pszichiátria leendő nagy szaktekintélye. A bírósági meghallgatáson megrázóan festette le a fiú addigi életét, melyet az utcán töltött, amióta az anyja a kábítószert választotta a gyermekéről való gondoskodás helyett, s egy kínai ópiumkereskedő szeretőjévé lett. A bíróra nagy hatást tettek Kreizler szavai, a bizalma megingott az őr vallomásában, ám csak azzal a feltétellel volt hajlandó szabadlábra helyezni a fiút, ha Kreizler befogadja, és felelősséget vállal érte. Bevallom, ekkor magam is bolondnak tartottam Laszlót, de tény, hogy Stevie alig egy év alatt egészen új emberré vált. És imádattal csüngött pártfogóján, mint szinte mindenki, aki valaha is dolgozott Kreizlernek, pedig barátom következetes hűvösségével és távolságtartásával éppen eléggé meghökkentette az embereket.

– Stevie! – próbáltam túlharsogni a nagy gránittáblákon robogó kocsikerék csattogását. – Hol van dr. Kreizler? Nincs baja?

– Az Intézetben! – felelt Stevie, nagyra meresztve kék szemét. Laszlo munkájának bázisa a Kreizler Nevelőintézet volt, melyet a nyolcvanas években alapított: afféle átmenet kutatóintézet és iskola között. Éppen rákérdeztem volna, ugyan mit keres ilyen kései órán a munkahelyén, ám torkomon akadt a kérdés, amint Stevie vadul belehajtott az ilyenkor is forgalmas Broadway és Houston utca kereszteződésébe. Ezen a helyen, ahogy valaki bölcsen megállapította egykor, bízvást elsüthetünk egy puskát bármilyen irányba, nem kell attól tartani, hogy a lövés becsületes embert talál. Stevie zord elégtételét lelte abban, hogy fejveszett menekülésre kényszeríti az iszákosok, fáraójátékosok, morfinisták, kokainisták, utcanők és kitartóik s az egyszerű csavargók tarka seregét, akik aztán a járdaszegély oltalmából többnyire vad átkokat szórtak utánunk.

– Akkor hát az Intézetbe megyünk? – süvöltöttem, ám Stevie-től nem jött válasz. Határozott mozdulattal, éles balkanyarral ráfordította a kocsit a Spring utcára, ahol több zenés lokál ajtaja előtt is csoportosulásokat ugrasztottunk szét. Az utcanők, akik e helyeken táncosként dolgoztak, itt próbáltak meg találkákat összehozni későbbre, kétes szállodákba az együgyűbb látogatókkal, elsősorban vidékiekkel. A Springről Stevie a Delancey utcára kanyarodott – ezt akkoriban kezdték szélesebbre átépíteni, hogy majd befogadhassa az újonnan tervezett Williamsburg hídról várható forgalmat. Kihalt színházépületek mellett robogtunk az éjszakában. A mellékutcákból mindenhonnan a züllött lebujok szörnyű, veszett lármája hangzott, amelyeknek mocskos pultjain benzinnel, kámforral, és isten tudja, még mivel kotyvasztott bundapálinkát árultak, stampliját öt centért. Stevie nem lassított; úgy tűnt, a sziget vége felé tartunk.

– Hát nem az Intézetbe megyünk? – próbálkoztam meg utoljára a társalgással.

Stevie csak a fejét rázta, s megsuhogtatta az ostort. Vállat vontam; hátradőltem, hogy jobban megkapaszkodhassak a kocsi oldalában. Egyre azon járt az eszem, vajon mi rémíthette meg ennyire ezt a fiút, akit New York már annyi szörnyűségével ismertetett meg rövidke élete során.

A Delancey utcán rozzant zöldséges és ruhás bodegák során csattogtunk végig, a Lower East Side leglecsúszottabb bérkaszárnya- és nyomortanyanegyede felé, amely a Corlears Hook közelében terül el a parton. Parányi putrik, új és mégis roskatag bérházak tengere az út mindkét oldalán.

A környék kultúrák és nyelvek valóságos olvasztótégelye – a Delancey utcától délre az írek tömörülnek, északabbra, a Houston utca felé pedig a magyarok. A komor, lehangoló emberi lakhelyek közt itt-ott templomok tünedeztek fel, ki tudja, melyik felekezet istenének szentelve. A házakon még e korai órán is szárítóköteleken kiaggatott mosott ruha ékeskedett. Némelyik keményre fagyott darab egészen lehetetlen alakzatba merevedve csattogott a szélben, bár, tulajdonképpen, mit is jelent az, hogy lehetetlen, ezen a környéken, ahol sötét kapualjakból gyanús kísértetek suhannak elő, öltözékük többnyire puszta rongyokból áll, s mezítláb tapossák az utcát borító fagyott lóürüléket, vizeletet és koromréteget. Ez a környék nem ismer törvényt, sem emberit, sem istenit. Lakosainak, látogatóinak egyetlen öröme telhet benne: hátuk mögött hagyni, minél gyorsabban, minél hamarabb.

A Delancey utca vége felé megütötte orrunkat az East Rivernek nevezett árapályos medence jellegzetes szaga: a tengervíz illata keveredik mindama hulladék bűzével, amelyet a környékbeli lakosok egyszerűen csak ledobálnak Manhattan pereméről. Hamarosan elénk magasodott a készülő Williamsburg híd hatalmas rámpája. Stevie, legnagyobb rémületemre pillanatnyi habozás nélkül ráhajtott a deszkázott rámpára; a paták és kerekek robaja sokszorosára fokozódott a faborításon.

A hidat tartó bonyolult acélszerkezet több tíz lábnyira magasodott az éjszakai égbolt felé. Amíg azon töprengtem, mi is lesz ebből – hiszen a híd tornyai még messze nem voltak készen, a megnyitás csak évekkel későbbre volt várható –, a homályból egy kínai templomhoz hasonló építmény körvonalai bontakoztak ki. A roppant gránittömbökből rakott építményből két zömök őrtorony emelkedett ki, acélból készült gyalogjáróval övezve. Ez a különös szerkezet nem volt más, mint a Manhattan-oldali hídfő, mely a hidat tartó gigászi acélkábeleket horgonyozza majd a talajhoz. Az, hogy először templomféleségnek néztem, bizonyos értelemben nem is állt annyira távol a valóságtól: a Brooklyn hídhoz hasonlóan, melynek gótikus ívei dél felé rajzolódtak az éjszakai égboltra, ez az új East River-híd is olyan hely volt, ahol nem egy munkás élete esett áldozatul a tervezésbe vetett vallásos hitnek, mely az utóbbi tizenöt év során Manhattan-szerte alkotta az eget ostromló csodákat. Ám ekkor még nem sejthettem, hogy eme különös éjszakán egészen másféle véráldozattal szembesülök a Williamsburg híd nyugati hídfőjénél.

A hídfőt uraló őrtornyok bejárata előtt, a villanykörték halvány fényében néhány rendőr tüsténkedett hordozható lámpákkal. Rézjelvényük tanúsága szerint a 13-as körzethez tartoztak, melynek rendőrőrsét az imént láthattuk a Delancey utcán. A 15-ös körzetből is volt ott egy őrmester – ez azonnal szemet szúrt. A Times bűnügyi rovatánál töltött két év alatt (nem is beszélve a New York-i gyerekkorról) alaposan kitapasztalhattam, az egyes rendőrőrsök milyen féltékenyen ragaszkodnak területi fennhatóságukhoz. (A század közepe táján ez a versengés nyílt háborúskodásba is átcsapott.) Az, hogy a 13-asok bevonnak a munkába egy 15-ös körzetit, már önmagában arra utalt, hogy súlyos dologról lehet szó.

Stevie végre megállította a paripát a kékkabátosok közelében, majd leugrott a bakról, megfogta a kantárt, s a ziháló lovat a rámpa széléhez vezette, ahol jókora halomban tornyosultak az építőanyagok és -eszközök. Közben meghitt bizalmatlansággal szemlélgette a kopókat. A 15-ös körzet őrmestere, egy magas, tésztaképű ír fickó – arca egyedül azzal tűnt ki a többi közül, hogy nem viselte a szakmájabeliek elmaradhatatlan, terebélyes bajuszát – közelebb lépett, és fenyegető mosollyal mérte végig Stevie-t.

– Nézzenek oda, csak nem a pirinyó Stevie Taggert? – csikorogta jellegzetes ír akcentussal. – Hát akkor azért hívatott a rendőrfőnök úr, hogy saját kezűleg hasítsak szíjat belőled, te kis patkány?

Stevie bősz pillantást vetett rá, de már le is szálltam a kocsiról, s odaléptem hozzá csillapító szavakkal:

– Oda se neki, Stevie! A bőrsisak alatt ritkán lappang éles ész. – A fiú halványan elvigyorodott. – Hanem azt azért megmondhatnád, mit keresek én itt?

Stevie a bal oldali őrtorony felé intett a fejével, s zsebéből viharvert cigarettát kotort elő.

– Odafönt, azt mondja a doktor úr. Tessék felmenni.

Indultam a gránitfalba vágott ajtó felé, ám Stevie nem mozdult a ló mellől.

– Hát te nem jössz?

A fiú megborzongva fordított hátat, hogy rágyújtson.

– Én már láttam. És nincs az az isten, hogy még egyszer megnézzem. Itt megvárom, Mr. Moore, és hazaviszem, ha végzett. Így mondta a doktor úr.

Növekvő aggodalommal indultam újra, ám az őrmester megfogta a karom.

– És ki a csuda maga, hogy a mi kis Stevie-nkkel kocsikázik, amikor minden rendes ember alszik már? Itt bűnügy történt, érti-e?

Megadtam a nevem és a foglalkozásom, mire a fickó rám vigyorgott imponáló aranyfogával.

– Á, a sajtótól méltóztatott! Méghozzá a Timestól! Nos, Mr. Moore, magam is ebben a pillanatban érkeztem. Sürgősen hívattak, hiába, ha megbízható emberre van szükség… Flynn a nevem, két n-nel, és nehogy közrendőrnek címezzen! Őrmester volnék. Jöjjön, menjünk fel! Te meg viselkedj, Stevie fiam, ha nem akarsz gyorsított eljárással visszakerülni a Randalls-szigetre!

Stevie visszafordult a lóhoz, de közben úgy morgott az orra alá, hogy az őrmester is meghallja:

– Saját magával foglalkozna inkább! – Flynn gyilkos dühvel fordult sarkon, de észbe kapva, hogy én is ott vagyok, erőt vett magán.

– Javíthatatlan gazfickó ez, Mr. Moore. Fel nem foghatom, mi dolga lehet a magafajta úriembernek egy ilyennel! Nyilván az alvilági kapcsolat végett, persze. Rajta, uram, de vigyázzon ám, mert vaksötét van!

Úgy is volt. Támolyogva tapogatóztam fel egy sor lépcsőn, melynek tetején egy másik fakabát alakja bontakozott ki a sötétből. Ez közrendőr volt a 13-as körzetből. Láttunkra megfordult, és belekiáltotta a homályba:

– Megérkezett Flynn, uram!

Kicsiny helyiségbe érkeztünk, mely tele volt fűrészbakokkal, deszkákkal, vödrökkel, szögekkel, fémdarabokkal, drótokkal. Hatalmas ablakok nyíltak a szélrózsa mind a négy irányába. Belátható volt innen az egész környék: a város, a folyó, s előttünk az épülő híd. Kis ajtón lehetett kilépni a tornyot övező gyalogjáróra. Az ajtónál keskeny szemű, szakállas detektívőrmester állt, Patrick Connor, akit már ismertem a Mulberry utcai rendőrparancsnokságról. Mellette még ismerősebb személy hintázott lábujjhegyen, s kezét a háta mögé kulcsolva bámulta a folyót: Theodore.

– Flynn őrmester – mondta Roosevelt, anélkül, hogy felénk fordult volna. – Iszonyatos dolog miatt kellett hívatnom, sajnos. Iszonyatos.

Ahogy Theodore felénk fordult, kellemetlen érzésem csak fokozódott. Megjelenésében minden teljesen hétköznapi volt: a drága, kissé piperkőcös kockás öltöny – akkoriban az ilyet szerette –, a szemüveg, amely, szempárjához hasonlóan, túlságosan kicsinynek tűnt széles, szögletes fejéhez mérve, s a vaskos orra alatt burjánzó, terjedelmes bajusz. Arca valahogy mégis rettenetesen furcsa benyomást keltett. Végre rádöbbentem, mi okozza ezt: máskor lépten-nyomon elővillantotta a fogsorát, most viszont egy pillanatra sem mosolyodott el. Fogait keményen összeszorította, szenvedélyes haraggal, vagy talán bűntudattal. Valami mélységesen megrendíthette.

Irtózata mintha csak erősbödött volna, amikor megpillantott.

– Hogy lehet ez? Moore! Mi az ördögöt csinál itt?

– Én is örvendek a találkozásnak, kedves Roosevelt – nyújtottam felé a kezem, bár némi erőfeszítésembe került ez a higgadt hang.

Gépiesen megfogta a kezem, de nem rázta meg olyan elemi erővel, ahogy egyébként szokta.

– Mit is… bocsásson meg, Moore… természetesen nagyon örülök, hogy láthatom, hogyne. De hát ki értesítette?

– Értesített? Miről? Kreizler küldönce elrabolt otthonról, és idehurcolt. Kreizler parancsára tette, és ennél többet egy szót sem mondott.

– Kreizler – mormolta Theodore zaklatottan. Tekintete az ablak felé vándorolt, s félreismerhetetlen rémület ült benne, ami pedig a legkevésbé sem volt jellemző rá. – Persze, Kreizler már járt itt.

– Járt itt? Úgy értsem, itt volt, és elment?

– Még mielőtt én ideértem. Hagyott egy cédulát, valami jelentést. – Theodore bal markából összegyűrt papírszeletke került elő. – Persze csak afféle előzetes vázlat. Orvost akartak hívni, és őt találták. Csakhogy elég reménytelen volt az eset…

– Roosevelt – ragadtam vállon. – Mi történt, mondja el!

– Hát, rendőrfőnök úr, azt már magam is szeretném tudni – vetette közbe Flynn őrmester furcsa, visszataszítóan szolgai modorban. – Amúgy sem sokat lógatjuk a lábunkat a 15-ösben, és lassan ideje volna…

– Igazuk van – emberelte meg magát Roosevelt. – Nos, uraim, erős a gyomruk?

Én nem feleltem, Flynn pedig elsütött valami ízetlen élcet arról, mennyi és mennyiféle viszolyogtató látványban volt már része életében. Theodore tekintetében azonban csak acélos tárgyilagosság tükröződött. A gyalogjáróhoz vezető ajtóra mutatott. Connor detektívőrmester félreállt, Flynn pedig kilépett a gyalogjáróra.

Szorongó előérzetem dacára elsőként az tűnt fel, hogy innen, a gyalogjáróról még sokkal csodálatosabb kilátás esik, mint odabentről, az őrtorony ablakaiból. Túl a vízen Williamsburg terült el, egykor békés vidéki városka, mely az utóbbi időben egyre jobban összeolvadt a zsibongó világvárossal, s alig néhány hónap múlva hivatalosan is részévé válik New Yorknak. Dél felé megint szemembe tűnt a Brooklyn híd, délnyugatra a Printing House tér új toronyházai, odalent pedig a háborgó, fekete víz.

Aztán megláttam.

3. FEJEZET

Különös, milyen sokáig tartott, amíg sikerült valami értelmet kihámoznom a látványból. De mégsem, dehogy különös, hiszen olyannyira iszonyú, képtelen és… torz volt ez a látvány. Hogy is találhattam volna azonnal értelmét?

A gyalogjárón egy test hevert, egy fiatal személy teste. „Személyt” azért mondok, mivel a fizikai jellemzői serdülő suhancra utaltak ugyan, öltözéke viszont (hálóingfélénél nem több, egyik ujja letépve) és kifestett arca csakis lányé lehetett. Pontosabban nőé, méghozzá egyértelműen kétes nőszemélyé. A nyomorult teremtés két csuklója össze volt kötözve a hátán, s térdeplő helyzetbe kényszerítették, úgy, hogy arca a gyalogjáró acéljához nyomódott. Nem volt rajta sem nadrág sem cipő, harisnya is csak az egyik lábán fityegett szánalmasan. Amit pedig a testével műveltek…

Arcát, úgy látszott, nem érte súlyosabb ütés vagy sérülés – a festék és púder érintetlen volt rajta –, ahol azonban a szeme volt egykor, ott már csak véres üregek tátongtak. Szájából meghatározhatatlan húsdarab meredt elő. Torkán mély vágás húzódott végig, vért azonban nem sokat lehetett itt látni. Hasát is borzalmasan felszabdalták, feltárva belső szerveit. Jobb kezét szakszerűen lecsapták. Lágyékán iszonyú seb tátongott, amelyből rögtön érthetővé vált, mi történt a szájával – nemi szervét levágták, és a szájába tömték. Tomporát is rettenetesen összevissza szabdalták, mintha… mintha csak fel akarták volna trancsírozni.

Egy-két percig is eltartott, amíg tudatom az összes részletet nyugtázta.

A látvány sötét homályba borult szemem előtt, s lassan ébredtem rá, hogy a horgonylánc csörlőzésére emlékeztető hang, mely a fülemben dörömböl, a saját vérem zúgása. Belém hasított az érzés, hogy mindjárt okádok. Megragadtam a korlátot, és kihajoltam a víz fölé.

– Rendőrfőnök úr! – kiáltott Connor, kilépve a gyalogjáróra. Mégis Theodore szikár, meghökkentően erős felépítésű, bokszolóhoz illő alakja volt az, amely előbb mozdult, egyetlen ugrással mellettem termett, és megragadott.

– Jól van, John, semmi baj – mormolta, miközben eltámogatott. – Lélegezzen mélyen!

Engedelmesen követtem az utasítást, Flynn pedig, aki mindeközben a tetemet fürkészte, hosszú, kacskaringós füttyszóra fakadt.

– Ejha – intézte részvétlen szavait a halotthoz –, neked aztán alaposan ellátták a bajod, kicsi Giorgio avagy Gloria, vagy minek nevezzelek, szerencsétlen nyavalyás!

– Hát ismeri ezt a gyereket, Flynn? – kérdezte Theodore, miután biztonságba helyezett a fal mellett. A fejem kóválygása lassan szűnni kezdett.

– Ismerni éppen ismerem, rendőrfőnök úr. – Flynn arcán vigyorféle derengett a homályban. – Bár gyereknek nem mondanám, de nem ám, a viselkedése után! Santorellinek hívták, és lehetett egy olyan, no hát, teszem azt, tizenhárom éves. Giorgio, az volt a rendes neve ennek az izének, de azóta, hogy a Paresis Hallnak kezdett dolgozni, Gloriának hívatta magát.

– Izének? – hebegtem, és kabátujjammal törölgettem homlokomról a hideg verítéket. – Miért mondja, hogy izé?

Flynn vigyora még szélesebben, közönségesebben terült szét erre.

– Miért, Mr. Moore, ugyan minek mondaná az ilyet? Férfiember nem volt, csak rá kell nézni, az szent. De meg hát nőnek se teremtette a Jóisten. Énnálam izé az efféle, és nem ember.

Theodore keze ökölbe szorult, s mintegy önkéntelenül, ökölvívó módjára csípőmagasságba emelte, mint aki mértéket vesz Mr. Flynnről.

– Hagyjuk, kérem, a helyzet bölcseleti elemzését, őrmester! Akárhogy is, gyerek volt még ez a fiú, és meggyilkolták!

Flynn kuncogást harapott el, s újból végigmérte a tetemet.

– Nahát, ehhez aztán nem fér kétség, uram!

– Őrmester! – csikordult Theodore hangja, mely termetéhez képest mindig is kissé élesnek tűnt, de most még metszőbb volt, ahogy ráförmedt a vigyázzállásba dermedő fickóra. – Egy szót se többet, uram, amíg nem kérdezem! Értette?

Flynn bólintott, ám ajkáról nem tűnt el az alig észrevehető, cinikus, epés mosoly, mely tökéletesen fejezte ki a hosszú évek óta szolgáló rendőrtiszt érzelmeit az olyan főnök iránt, aki egy éven belül hagyta maga mögött a rendőri ranglétra összes fokát. Ez Theodore figyelmét sem kerülhette el.

– Nos hát – folytatta Roosevelt, a tőle megszokott, sajátos módon összecsattantva fogait, elharapva minden egyes szót –, a fiút Giorgio Santorellinek hívták, és a Paresis Hallnak dolgozott, vagyis Biff Ellison műintézetének a Cooper téren, így van?

– Igenis, rendőrfőnök úr.

– És mit gondol, hol tartózkodhat Mr. Ellison e pillanatban?

– E pill…? A Hallban, gondolnám, hol másutt?

– Eredjen oda, s mondja meg neki, hogy holnap reggel várom a Mulberry utcában!

Flynnen most először látszott valami érzés.

– Holnap… hát uram, megbocsásson, ha mondom, de Mr. Ellison igazán nem az a fajta, aki szereti, ha így berendelik.

– Akkor tartóztassa le! – vágta rá Theodore, elfordult és kibámult Williamsburg felé.

– Tartóztassam le? De rendőrfőnök úr, hová jutnánk, ha nekiállnánk letartóztatni minden rossz hírű hely tulajdonosát, ahol ilyen hímringyókat tartanak, csak mert valamelyiket megverték vagy akár kikészítették…

– Ugyan, nem árulná el húzódozása valódi okát? – kérdezte Theodore, s háta mögött megint csak ökölbe szorult a két keze. Odasétált Flynnhez, s közvetlen közelről meredt az arcába. – Mr. Ellison az egyik legjobb fejőstehene, ha nem csalódom!

Flynn szeme kigúvadt, mégis sikerült megőriznie tartását, sőt a sértett ártatlanság kifejezését erőltetnie arcára.

– Mr. Roosevelt, én tizenöt éve vagyok a rendőrségnél, uram, és azt hiszem, van róla némi fogalmam, mi hogy működik ebben a városban. Nem zaklathatunk olyan valakit, mint Mr. Ellison, csak mert egy trágya kis macskazabáló megkapta végre a magáét!

Pontosan tudtam, hogy ezzel betelt a pohár, és nagy szerencséje Rooseveltnek, hogy ilyen pontosan tudtam. Ha nem vetem rá magam ebben a pillanatban, s nem fogom le a karját, péppé verte volna Flynnt. Mondhatom, nem volt éppen gyerekjáték ezt a két kart lebéklyózni.

– Ne, Roosevelt, ne tegye! – suttogtam a fülébe. – Hiszen éppen ezt akarja a fickó! Ha megtámad egy egyenruhást, végképp a karmukba kerül, és akkor már a polgármester sem tehet semmit!

Roosevelt nehezen vette a levegőt. Flynn arcára visszatért a vigyor, Connor detektívőrmester és a közrendőr semmi jelét nem mutatta, hogy be akarnának avatkozni. Tisztában voltak vele, milyen végtelenül kényes a pozíciójuk a közigazgatási reform új, igencsak csípős szelében, amely a rendőri korrupciót vizsgáló Lexow-bizottság tevékenységének hatására kezdett fújdogálni úgy egy évvel azelőtt (Roosevelt is jelentős tagja volt e bizottságnak), s amelynek a korrupció talán még erősebb hulláma szegült ellene – a korrupcióé, mely egyidős volt a testület létezésével, s amely most alattomosan meglapult, várva a maga idejét, amíg a nép belefásul a reform divatjába, és helyére zökken a megszokott üzletmenet.

– Két választása van, Flynn – mondta Roosevelt olyan méltósággal, mely páratlannak mondható egy tébolyig bőszített emberben. – Vagy ott lesz Ellison az irodámban, vagy a maga jelvénye az asztalomon. Holnap reggel.

Flynn kelletlenül adta be a derekát.

– Igenis… rendőrfőnök úr. – Sarkon fordult, s megindult lefelé az őrtorony lépcsőjén, hallhatóan mormolva maga elé holmi „zsarut játszó nyavalyás aranyifjúról”. Kisvártatva megjelent a lent állomásozó közrendőrök egyike, és jelentette, hogy megérkezett a halottkém kocsija a tetemért. Roosevelt azt felelte, hogy várjon kicsit, s elbocsátotta Connort meg a közrendőröket. Magunkra maradtunk hát a gyalogjárón az iszonyatos roncs társaságában, amely valaha egy fiatal fiú teste volt, egyé a sok reményvesztett közül, akiket évről évre kivet magából a nyugat felé elhúzódó sötét, nyomorúságos bérháztömeg. Ezek a gyerekek még sokkal inkább magukra vannak utalva, mint az 1896-os New York City bármelyik más gettójának kölykei. Sorsuk a tökéletes kiszolgáltatottság. Minden eszközt meg kell ragadniuk a puszta életben maradás érdekében – Giorgio Santorelli választása az egyik legegyszerűbb volt e „lehetőségek” közül.

– Kreizler becslése szerint valamikor kora este ölhették meg – pillantott Theodore a kezében szorongatott papírszeletre. – A test hőmérsékletét emlegeti. Lehet, hogy a gyilkos még a közelben van. Átfésültetem az egész környéket. Van itt még néhány orvosi adat, és ez az üzenet…

Átnyújtotta a papírt, s megpillantottam Kreizler zaklatott nagybetűit: „ROOSEVELT, RETTENETES HIBÁK TÖRTÉNTEK. REGGEL VAGY EBÉD KÖRÜL ELÉRHETŐ LESZEK. NINCS VESZTEGETNI VALÓ IDŐNK. MENETREND SZERINT TÖRTÉNIK.” Pár pillanatig törtem a fejem, hátha sikerül valami értelmét találnom.

– Csüggesztő, hogy ilyen homályosan fogalmaz. – Ez volt minden, amit levonhattam következtetésül.

Theodore fanyarul kuncogott.

– Úgy, úgy. Én is ezt mondtam. De most már, azt hiszem, értem. Miután láttam a tetemet, megértettem. Van elképzelése arról, hány embert ölnek meg évente New Yorkban?

– Nemigen – ismertem be, s megkockáztattam még egy pillantást a tetem felé, ám összeborzadtam, látva, milyen brutálisan nyomták az arcát a gyalogjáróhoz: alsó állkapcsa groteszk módon eltolódott a felsőtől, s fölötte iszonyatosan tátongott a két véres szemgödör. – Azt mondanám, több százat. Talán egy- vagy kétezret is.

– Igen, én is így gondolkoznék – felelte Roosevelt. – De az is csak találgatás volna. Ugyanis a gyilkosságok legnagyobb részéről tudomást sem veszünk. Ó, igen, ha az áldozat tisztes állampolgár, a testület megtesz minden tőle telhetőt. De ha egy ilyen gyerekről van szó, egy nyomorult bevándorlóról, aki az emberpiacon dolgozik… Ó, Moore, szégyellem kimondani, de ahogy már Flynn hozzáállásából is nyilvánvaló, egyetlen ilyen esetet sem méltattunk nyomozásra. – Theodore keze megint ökölbe szorult, és megemelkedett. – Csakhogy nekem elegem van ebből. Ezen a nyomorult környéken egymást gyilkolják a házastársak, iszákos és ópiumszívó alakok támadnak becsületes, dolgozó emberekre, százával mészárolják a rosszéletű nőket, ha ugyan nem maguk vetnek véget az életüknek, s a rosszmájúan vigyorgó publikum egyszerűen csak látványosságnak tekinti az egészet! Ez már magában mindennek a legalja. De ha az áldozat még ráadásul gyerek, s az emberek úgy fogadják a dolgot, ahogy ez a Flynn, nos, Istenemre, szívem szerint a saját népem ellen indítanék háborút! Hát csak az idén már három ilyen esetünk volt, és egyetlen szóval sem adtak hírt sem a körzetek, sem a detektívek!

– Három? – kaptam fel a fejem. – Én csak arról a lányról hallottam Drapernél.

Shang Draper igen rossz hírű bordélyt üzemeltetett a Hatodik sugárút és a Huszonnegyedik utca sarkán, ahol az ügyfelek kilenc-tizennégy éves gyermekek szolgálatait is megrendelhették (jobbára kislányokét, de fiúkat is lehetett szerezni). Januárban egy tízesztendős kislány holttestére bukkantak a bűnbarlang egyik szobácskájában. A gyermeket agyonverték.

– Pontosan, és arról az egyről is csak azért tud, mert Draper a kelleténél tovább késlekedett a kenőpénzzel – vágta rá Roosevelt.

Roosevelt és az akkori polgármester, William L. Strong ezredes élet-halál küzdelmet folytatott – ha nem is sok sikerrel – a legősibb és legjövedelmezőbb rendőri tevékenység, a korrupció ellen. Túlságosan is jó üzlet volt kenőpénzeket szedni a bárok, táncos helyek, piroslámpás házak, ópiumbarlangok és egyéb gyanús intézmények üzemeltetőitől.

– Ezt a sztorit a 16-os körzettől juttatta el valaki a sajtóhoz, afféle fokozatos zsarolásképpen. Még nem jutottam a nyomára, ki lehetett.

A másik két áldozat olyasféle fiú volt, mint ez itt, a tetemeket ugyanígy az utcán találták, tehát nem lehetett hatást gyakorolni a futtatóikra. Így aztán nem is esett szó a történtekről…

Hangja beleveszett az alant csapkodó hullámok és a szüntelenül zúgó folyami szél zajába. Theodore a tetemet vizsgálgatta, én meg őt bámultam.

– S az a másik kettő is így nézett ki?

– Lényegében igen. A torkuk átvágva, és ugyanúgy kikezdték őket a patkányok meg a madarak. Förtelmes látvány volt.

– Patkányok és madarak?

– Nézze a szemét! Connor detektívőrmester szerint ez patkányok vagy dögevő madarak műve. A többi viszont…

Az újságokban egyetlen szó nem esett a másik két gyilkosságról, bár ebben sajnos semmi meglepő nem volt. Jól mondta Roosevelt: a megoldhatatlannak tűnő eseteket, s főképp az olyanokat, amelyek a szegényeket és páriákat érintették, figyelemre is alig méltatta a rendőrség, nemhogy komoly nyomozásra. Ha pedig az áldozat a társadalom olyan csoportjához tartozott, amelynek a közönség nagy része a létezését sem volt hajlandó elismerni, akkor a közfigyelem felkeltésére még ez az igen-igen parányi esély sem maradt meg. Eltűnődtem egy pillanatig, mit szólnának vajon munkáltatóim a Timesnál, ha egy olyan fiúcska történetével állnék elő, aki a megélhetéséért rossznőnek maszkírozta magát, és a saját testét árulta felnőtt férfiaknak (közöttük nyilván nem egy magas állású, tiszteletre méltó úrnak), s aki a város egyik legsötétebb zugában ért borzalmas véget. Rendkívül szerencsés esetben elbocsátással is megúszhatnám a szeszélyes ötletet, de valószínűbb hogy sárgaházba toloncolnak érte.

– Évek óta nem találkoztam Kreizlerrel – bökte ki hosszú szünet után, elgondolkozva Roosevelt. – De roppant tisztességes levelet kaptam tőle, amikor… – egy pillanatra bénító zavar fogta el – szóval, amikor súlyos gondokkal küszködtem.

Tudtam, mire gondol: első felesége, Alice elvesztésére. Az asszony 1884-ben halt bele Alice lányuk világra hozásába. Theodore veszteségét tovább tetézte, hogy alig néhány óra múlva édesanyja is távozott az árnyékvilágból. Barátom a tőle megszokott módon viselte a rettenetes csapást: hét lakatra zárta szívében a fiatalasszony szent emlékét, és soha nem említette többé a nevét.

Erőt vett magán és felém fordult.

– Nyilván jó oka volt a tudós embernek, hogy magát iderendelje.

– Kutya legyek, ha értem! – vontam vállat.

– Bizony – kuncogott megértően Theodore. – Derék barátunk kifürkészhetetlen, akár egy mandarin. Azt hiszem, annyiban hasonlítok hozzá, hogy magam is túlságosan sokat foglalkoztam bizarr és rettenetes dolgokkal az utóbbi időben. De talán megfejthetem titokzatos viselkedését. Tudja, Moore, kénytelen voltam figyelmen kívül hagyni az ehhez hasonló gyilkosságokat, mivel a rendőrségben semmi hajlandóság nem volt, hogy foglalkozzék velük. Még ha lett volna is, a detektívjeink nincsenek effélére kiképezve, ők sem értik az ilyen rettenetes mészárlást. De ez itt, ez az iszonyat, ez egyszerűen több a soknál. Az igazságszolgáltatás nem maradhat tétlen tovább! Van egy tervem, és azt hiszem, Kreizlernek is van egy… és azt hiszem magának kell minket összehoznia.

– Énnekem?

– Miért is ne? Mint a régi szép harvardi időkben.

– De hát mit vár tőlem?

– Hozza el Kreizlert holnap az irodámba! Valamikor délelőtt, ahogy meghagyta. Meghányjuk-vetjük a dolgot, és meglátjuk, mihez kezdhetünk. De nagyon kérem, diszkréten járjon el! Bárki kérdezné, semmi másról nincs szó, csak régi barátok kedélyes találkozójáról.

– Az isten áldja meg, Roosevelt, miről beszél?

De már túlságosan magával ragadta a harci lendület. Meg sem hallotta panaszos kérdésemet. Nagy levegőt vett, kifeszítette domború mellkasát, és úgy látszott, végre önmagára talált.

– Feladat vár ránk, Moore, nem tétlenkedünk!

Megragadta a vállamat, és hevesen megölelt. Lelkesedése, erkölcsi szilárdsága ismét a régi volt. Ami viszont az én szilárdságomat illeti, merőben hiába áhítoztam bármilyen szilárdság vagy bizonyosság után. Csak annyit tudtam bizonyosan, hogy a két legelszántabb és legszenvedélyesebb ember, akit valaha is ismertem, éppen azon van, hogy belerángasson valamibe. Ez a korántsem megnyugtató gondolat kavargott bennem, miközben lebaktattunk a lépcsőn Kreizler kocsijához, magára hagyva a szerencsétlen Santorelli fiú tetemét fönt a magasban a még mindig nem pirkadó jeges égbolt alatt.

4. FEJEZET

Metsző márciusi esővel köszöntött be a reggel. Korán keltem, s hálásan konstatáltam, hogy az irgalmas lelkű Harriet erős kávét, pirítóst és gyümölcsöt készített be nekem reggelire (megrögzötten iszákos famíliából származott, s az említetteket nélkülözhetetlen segítségnek tartotta minden italozó számára). Letelepedtem nagyanyám kényelmes ablakszögletében, ahonnan a hátsó udvarban szunnyadozó rózsakertre esett kilátás, és úgy döntöttem, átrágom magam a reggeli Timeson, mielőtt telefonálnék a Kreizler Intézetbe. Az eső halkan dobolt a pléhtetőn és az üvegfalakon, kellemesen illatozott az a néhány virág, amelyet nagyanyám évhosszat ápolt, én pedig az újságba temetkeztem, hogy helyreállítsam kapcsolatomat a világgal, amely a tegnapi események hatására mintha kibillent volna a sarkaiból.

SPANYOLORSZÁG ŐRJÖNG, így a lap; a velejéig romlott, omladozó madridi rezsimnek súlyos aggodalmakra ad okot a kubai felkelőknek biztosított amerikai támogatás (az Egyesült Államok Kongresszusa azt mérlegelte, elismerje-e őket teljes jogú hadviselő félnek, ami az ügyük melletti nyílt kiállást jelentette volna). A Times azzal a váddal támadt neki Boss Tom Plattnek, a vénséges vén republikánus tótumfaktumnak, hogy a saját kétes céljai érdekében próbálja manipulálni a küszöbön álló közigazgatási reformot (amely Brooklynt, Staten Islandet, Queenst, a Bronxot és Manhattant egyaránt magában foglaló Nagy-New York kialakítását célozta).

A demokraták és a republikánusok közelgő pártkongresszusukon egyaránt a bimetallizmus kérdését szándékozzák megvitatni, vagyis beszennyezhetjük-e Amerika megbízható, szilárd aranyalapját az ezüstalap bevezetésével. Háromszáztizenegy fekete amerikai polgár szállt hajóra Libéria felé, a sötét kontinens másik szélén pedig az olasz hadsereg körében lázadást váltott ki az abesszin törzsi harcosoktól elszenvedett megsemmisítő vereség.

Az én jelenlegi lelkiállapotomban azonban nem bírhatott semmi érdekességgel mindez a történelmi jelentőségű esemény. Könnyebb hangvételű oldalak felé lapoztam. A Proctorban kerékpározó elefántokat csodálhatott meg a nagyérdemű, Hubert múzeumában, a Tizennegyedik utcában indiai fakírok csoportját mutogatták; Max Alvary lenyűgöző volt Trisztán szerepében a Zeneakadémián, az Abbey-ben pedig Lillian Russell jeleskedett, mint Az Igazság Istennője. Megtudtam, hogy Eleanora Duse „nyomába sem léphet Bernhardnak” Camille szerepében, s Otis Skinner Hamletjének is kijutott az elmarasztalásból, amiért lépten-nyomon sírva fakad. A zendai fogoly negyedik hete ment a Lyceumban – magam is kétszer láttam már, s megfordult a fejemben, nem kellene-e még egyszer megnézni aznap este. Pompás kikapcsolódás lett volna a hétköznapok taposómalmában (hát még a borzalmakkal terhes éjszaka után): várárokkal övezett kastélyok, kardpárbajok, misztikum, káprázatos hölgyek, kábító szenvedélyek…

De miközben a darabon járt az eszem, a szemem már másfelé vándorolt. Az a Kilencedik utcai fickó, aki valaha részegségében elvágta a fivére torkát, most újra ivásra adta a fejét, s agyonlőtte az édesanyját; a Süketnémák Felsőiskolájában dolgozó Max Eglau színész rettenetes legyilkolásának ügyében még mindig semmi eredmény nincs; felgyógyult szörnyű sebéből John Mackin, aki feleségével és anyósával végezve a saját torkát is elvágta, s most éhhalállal próbált véget vetni életének, ám őrei végül mégis meggyőzték, hogy táplálékot vegyen magához: megmutatták neki a félelmetes kényszertápláló szerkezetet, amellyel ellenkező esetben a kivégzéséig életben tartanák…

Elhajítottam az újságot. Nagyot kortyoltam az édes, erős kávéból, elszopogattam egy barackot (georgiai termés!), s végleg rászántam magam, hogy elzarándokoljak a Lyceum jegypénztárához. Éppen indultam vissza a szobámba felöltözni, amikor a telefon fülsértő lármában tört ki, nagyanyám pedig rémült haraggal kiáltotta:

– Teremtőm! – A telefon csöngése minden egyes alkalommal ilyen hatással volt rá, mégsem jutott eszébe soha, hogy lecseréltethetné a készüléket vagy legalább megpróbálhatná tompítani valahogy a hangját.

Harriet előkerült a konyhából, kezét a kötényébe törölgette, szelíd, korosodó arcán szappanbuborékok nyomai díszelegtek.

– Telefon, uram! Dr. Kreizler kéreti – jelentette.

Összébb vontam magamon a kínai köntöst, odaléptem a konyhaajtó mellett elhelyezett fadobozos készülékhez, fülemhez emeltem a nehéz, fekete hallgatót és számhoz a mikrofont.

– Tessék! Maga az, Laszlo?

– Akkor hát ébren van, Moore? – jött a válasz. – Pompás. – A hang meglehetősen tompán jött, barátom modora viszont erélyes volt, mint mindig. Kreizler enyhe európai akcentussal beszélt; még gyermekként érkezett az Egyesült Államokba. Apja német volt, tehetős kiadó, '48-as forradalmár, édesanyja pedig magyar, s a monarchista üldözés elől menekültek Amerikába. New Yorkban telepedtek le, ahol meglehetős társasági népszerűségnek örvendtek; az idő tájt divatja járta a politikai emigránsoknak. – Mikorra vár bennünket Roosevelt? – tudakolta Kreizler, akiben fel sem merült az eshetőség, hogy Theodore talán visszautasítja a javaslatát.

– Ebéd előtt! – feleltem emelt hangon, mivel az ő hangját nagyon is tompán hallottam.

– Mi az ördögnek harsog úgy? Tehát ebéd előtt? Kitűnő. Akkor van időnk. Látta az újságot? Amit arról a Wolffról írnak?

– Nem.

– Akkor olvassa el öltözködés közben!

Köntösömre sandítottam.

– Honnan veszi, hogy…

– A Bellevue-be zárták. Úgyis nekem kell megvizsgálnom, így aztán feltehetünk még egy-két kérdést, amiből elválik, hogy van-e köze az ügyünkhöz. Aztán irány a Mulberry utca, majd beugrunk az Intézetbe, ebédelni pedig a Delben fogunk. Mondjuk galambbecsináltat vagy esetleg foglyot. Ranhofer szarvasgombás mártása mennyei.

– De…

– Cyrus meg én egyenesen tőlem megyünk. Maga pedig fogadjon konflist! Fél tízre ott kell lennünk, ne késsen, ha egy mód van rá, Moore, nagyon kérem. Ebben az ügyben egyetlen vesztegetni való percünk sincsen.

Ezzel le is tette a kagylót. Visszatértem az ablakfülkébe, fogtam a Timest, és fellapoztam az említett cikket a nyolcadik oldalon:

Henry Wolff a tegnap estét italozással töltötte szomszédja, Conrad Rudesheimer bérlakásán. Rudesheimer ötéves lánya belépett hozzájuk a szobába, ám Wolff továbbra is olyan megjegyzéseket tett, amelyeket az apa nem érzett helyénvalónak egy kislány füle hallatára. Ezt szóvá is tette, mire Wolff fegyvert rántott, főbe lőtte a gyermeket (aki azonnal meghalt), majd elmenekült. Órákkal később fogták el, az East River partján bolyongott céltalanul. Elejtettem az újságot, s szívemet baljós sejtelem töltötte el: a tegnap esti esemény a hídnál nem volt más, csak nyitány…

A hallban nagyanyámba ütköztem. Ezüst haja makulátlan frizurába fésülve tornyosult, szürke-fekete ruhája kifogástalanul tökéletes volt, szürke szemét pedig (amelyet egyébként megörököltem tőle) merően rám szegezte.

– John! – szólt rám olyan meglepett hangon, mintha legalább tíz férfi lakna még itt rajtam kívül. – Ugyan ki telefonozott az imént?

– Dr. Kreizler hívott, nagymama! – feleltem, felfelé igyekezve a lépcsőn.

– Á, Kreizler doktor – kiáltotta utánam. – Nos hát, édes fiam, mondhatom, mára már többet hallottam a doktor úrról a kelleténél! – Sietve magamra csuktam a hálószobám ajtaját, s öltözködéshez láttam, de hallottam még az idős hölgy dohogását. – Meglehetősen különös úriember, ha az én véleményemet kérdezik! És nekem ugyan hiába jön a doktori címével! Doktornak éppen az a Holmes fickó is doktor volt! – És rendületlenül folytatta tovább, amíg megmosakodtam, megborotválkoztam, s alaposan végigsikáltam a fogaimat Sozodonttal. Megszoktam már a jó lélek rendíthetetlen füstölgését, ha bosszantott is néha – olyan ember lévén, aki meggyőződése szerint örökre elveszítette a boldog házasélet egyetlen lehetőségét, mégiscsak jobb választásnak tűnt nála élnem, mint holmi bérházi lakásban sorvadozni egyedül, hozzám hasonlóan magányos férfiak között.

Szürke kalapomat és fekete ernyőmet felkapva kisiettem a házból és erőltetett tempóban indultam a Hatodik sugárút felé. Az eső egyre gorombábban zuhogott, amellett kellemetlenül csípős szél kerekedett. Ahogy a sugárúthoz értem, a szél váratlan irányból csapott le rám, a New York-i magasvasút oszlopai alatt süvített végig, melyek az út két oldalán sorakoztak a járda mentén. A vad szélroham kifordította az ernyőmet, s még jó néhány másikat a magasvasúti pályák alatt siető tömegben. Az egyre erősödő szél, az eső és a komisz hideg együttes hatása valóságos pokollá tette az amúgy is szédítően kavargó csúcsforgalmi tömeget. Ahogy a konflis felé törekedtem nagy üggyel-bajjal, és az alkalmatlan ernyővel küszködve, egy víg, ifjú párocska vágódott be elém, erőteljesen félretaszítottak, s már el is foglalták a kocsit. Sötét átkokat szórtam minden pereputtyukra, és oly vadul ráztam feléjük a kimúlt ernyőt, hogy az asszony ijedtében felsikított, a férfi pedig aggodalmasan sandított felém, s kijelentette, hogy dühöngő őrült vagyok. Ezen kénytelen voltam jót kacagni, mivel eszembe jutott, hová is tartok, s így sokkal könnyebb szívvel vártam a következő konflisra. Amikor végre befordult egy a Washington tér sarkán, azt sem vártam ki, hogy megálljon, felugrottam, kis híján a lábamra csaptam az ajtaját, s odakiáltottam a kocsisnak, hogy hajtson azonnal a Bellevue tébolyda-pavilonjába. Nincs az a kocsis, aki örülne az ilyen feladatnak.

Az arcán tükröződő borzadály láttán megint csak elkuncogtam magam, s a kedvem egészen felderült; mire a Tizennegyedik utcához értünk, már a térdemre tapadó nedves szövet sem keserített úgy.

A felhajtott gallérú esőkabát és gumiréteggel impregnált kalap védelmébe húzódó kocsis a New York-i kocsisok jellegzetes önfejűségével úgy döntött, hogy végigverekszi magát a bevásárlónegyeden, mely a Hatodik sugárút Tizennegyedik utcán túli részét foglalja el, s csak azután fordul keletnek. Csigatempóban vánszorogtunk el a nagy áruházak mellett – O’Neill’s, Adams & Company, Simpson-Crawford –, amíg végül, türelmem fogytán megöklöztem a kocsi tetejét, és közöltem a fickóval, hogy még ma délelőtt szeretnék eljutni a Bellevue-be. Éles, durva jobbkanyarral levágtunk a Huszonharmadikra, s átvergődtünk az Ötödik sugárút és a Broadway tökéletesen kaotikus kereszteződésén. Elcsörömpöltünk a Fifth Avenue Hotel terjedelmes, zömök tömbje mellett – itt tartotta főhadiszállását Boss Platt, aki talán éppen e pillanatban végezte az utolsó simításokat Nagy-New York tervezetén. A Madison Square park keleti végénél rákanyarodtunk a Huszonhatodikra, majd a Madison Square Garden olaszos árkádjai és tornyai előtt megint keletnek fordultunk. A horizonton feltűntek végre a Bellevue szögletes, ünnepélyes, vöröstéglás épületei. Alig pár perc múlva átszeltük az Első sugárutat, elhúztunk a mentőszolgálat hatalmas, fekete épülete mellett a kórház Huszonhatodik utcai oldalán, s megálltunk a tébolyda-pavilon bejáratának közelében. Kifizettem a kocsist, és besiettem.

A pavilon egyszerű, hosszú téglatest alakú épület volt. A szűkös, barátságtalan előcsarnokból vasajtón (az elsőn a pavilon számtalan ilyen ajtaja közül) léphettünk be az épület egész hosszán végigfutó, széles folyosóra. Innen nyílt a huszonnégy „szoba” – valójában cella –, s az épületet a folyosó kellős közepén elhelyezett, szegecselt vas tolóajtó osztotta két egyenlő részre: a férfi- és a női osztályra. A pavilonban megfigyeléseket és vizsgálatokat végeztek, elsősorban erőszakos bűntetteket végrehajtó tetteseken. Amint elkészült a mentális egészségükről (illetve annak hiányáról) tanúskodó jelentés, a pácienseket az állapotuknak megfelelő, még sokkalta barátságtalanabb intézményekbe helyezték át.

Alig tettem be a lábam a folyosóra, már megütötte fülemet a jól ismert, sokhangú üvöltés – a tiltakozás értelmes szavai keveredtek az őrület és kétségbeesés artikulálatlan jajveszékelésével. Ugyanebben a pillanatban Kreizlert is megláttam – különös, milyen erősen összekapcsolódott képzeletemben a személye ezekkel a hangokkal. Feketében volt, mint mindig, s szokása szerint a Times zenei rovatát böngészte. Eleven, fekete szeme, mely erősen madárszerű benyomást keltett, gyorsan cikázott a papíron, s ácsorgás közben váratlan, hirtelen mozdulatokkal váltogatta a lábát. Jobb kezében tartotta az újságot, balját pedig, mely egy gyerekkori sérülés következtében fejletlen maradt, a törzséhez szorította. Bal keze néha végigsimított csinosan ápolt bajuszán és az állán díszelgő parányi szakállon. Sötét haja jócskán hosszabb volt, mint ahogy az aktuális divat diktálta volna. A hátrasimított fürtök nedvesen hullottak a vállára, Kreizler ugyanis mindig hajadonfőtt járt. Ahogy beletemetkezett az újságjába, valóban nyughatatlan, kiéhezett sólyomfélére emlékeztetett, amely igencsak elkeserítő világban kénytelen valahogy boldogulni.

Mellette az elképesztő Cyrus Montrose állt, hűséges fegyverhordozója, alkalmi kocsisa, testőre és alteregója. Mint Kreizler szinte összes alkalmazottja, ő is páciensi státuszból lépett elő, s rendezett, fegyelmezett viselkedése ellenére a lénye engem mindig is nyugtalanított. Ezen a reggelen szürke nadrágot és magasra gombolt barna zekét viselt, széles, fekete arcán egyetlen rezdülés sem jelezte, hogy tudomást vett a megjelenésemről. Ahogy azonban közeledtem hozzájuk, megérintette Kreizler karját, és felém mutatott.

– Á, Moore – üdvözölt Kreizler, baljával zsebórát rántott, jobbját pedig mosolyogva nyújtotta felém. – Igazán nagyszerű!

– Jó reggelt, Laszlo – feleltem, majd hozzátettem: – Cyrus. – Azzal a monstrum felé bólintottam, amit ő alig viszonzott.

Kreizler, miután megnézte az óráját, az újságra mutatott.

– Felbosszantottak a munkaadói. Tegnap este csodálatos Pagliaccit láttam a Metropolitanben Melbával és Anconával, a Times meg másról sem beszél, csak Alvary Trisztánjáról. – Elhallgatott, és kíváncsian végigmért. – Fáradtnak látszik, Moore.

– Sejtelmem sincs, miért. Oly pihentető, ha éjnek évadján nyitott kocsiban kell föl s alá furikázni a városon át. Nem árulná el, mi dolgom itt?

– Egy pillanat – mondta, s a kék egyenruhás, sapkás őrhöz fordult, aki egyenes támlájú faszéken ülve lebzselt a közelében. – Fuller, készen állunk.

– Igenis, doktor úr – felelte, az övéről roppant kulcscsomót csatolt le, s a folyosóra nyíló ajtóhoz lépett. Kreizler meg én követtük, Cyrus viszont meg sem mozdult, csak állt, mint egy kőszobor.

– Elolvasta a cikket, ugyebár, Moore? – kérdezte Kreizler, miközben az őr kinyitotta a folyosót elrekesztő vasajtót. A cellákból hangzó üvöltözés itt már elviselhetetlenül erős és zaklató volt. A hosszú, ablaktalan folyosót homály uralta, amellyel csak néhány gyöngécske villanykörte próbált szembeszállni. A cellák rémületes vasajtóin megfigyelő ablakok voltak, némelyikük nyitva állt.

– El – feleltem kelletlenül, nagy sokára. – Olvastam. És értem is, hogy mi köze lehet a dolgunkhoz, de hogy én mire kellek itt…

Mielőtt felelhetett volna, jobboldalt, az első ajtó mögött egy asszony feje tűnt elő. Fésületlenül feltűzött haja és elnyűtt vonásai egyaránt erőszakos durvaságot tükröztek.

– Dr. Kreizler! – kiáltotta rekedt, szenvedélyes hangon.

A név elkiáltása valóságos láncreakciót váltott ki, mely celláról cellára hullámzott végig a folyosón, át a vastag falakon és vasajtókon, fogolyról fogolyra terjedt, s a férfirészleg is átvette a nőitől. Ilyennek is nemegyszer voltam már tanúja különböző intézményekben, de mindig döbbenetes erővel hatott rám: mintha lángoló szénre öntenének vizet, mire elül a ropogó láng, csak sziszegés, gőzölgés marad, ami azonban a mélyben továbbra is izzó tüzet jelzi.

E különös jelenség oka igen egyszerű volt. Kreizlerről a páciensek ugyanúgy tudták, mint minden New York-i, akinek bármi köze volt a bűnügyekhez, az orvostudományhoz vagy a joghoz, hogy milyen súlyosan esik a szava a latba – sokkalta súlyosabban, mint bármely más lélekbúváré – azon vizsgálatok során, amikor eldől, hogy valakit a börtönbe, vagy a mégiscsak kevésbé rémületes tébolydába küldenek, illetve netalán egyszerűen futni hagynak. Ha neszét vették, hogy megjelent egy ilyenféle helyen, mint a pavilon, a téboly megszokott lármája helyett a legtöbb ápolt lázasan igyekezett értelmes összeszedettség látszatát kelteni. Csak a tájékozatlanok és a reménytelenül zavart állapotúak folytatták a dühöngést. Hiába, az ilyen hirtelen zajcsökkenés sosem hatott éppen megnyugtatóan. Sőt, kifejezetten nyomasztó hangulatot keltett, hiszen nyilvánvaló volt a mögötte rejlő görcsös igyekezet, s az is, hogy a gyötrelem és téboly hangjai hamarosan visszatérnek, ahogy az izzó szén is gyorsan elpárologtatja a hűsítő vizet.

Nem kevésbé nyugtalanító volt azonban Kreizler viselkedése – csak találgatni lehetett, vajon miféle tapasztalatok tették képessé rá, hogy rettegés, undor és kétségbeesés nélkül sétáljon végig egy ilyen helyen a gyötrelmes igyekezet tanúbizonyságai közepette (mindenfelől kétségbeesett esdeklés ostromolja: „Dr. Kreizler, beszélnem kell önnel!”, „Könyörgök, dr. Kreizler, én nem olyan vagyok, mint ezek itt!”). Kimért léptekkel haladt végig a folyosón, szemöldöke összevonva, villogó szeme jobbra-balra cikázott, s arcán elnéző szánalom ült, mintha a cellák foglyai csak eltévedt gyermekek volnának. Nem fordult oda egyetlen fogolyhoz sem, de elzárkózásában nem kegyetlenség rejlett, hiszen ha beszélt volna valamelyikükhöz, azzal csak felkorbácsolja a nyomorult reményeit, amelyek talán tökéletesen alaptalanok, a többiek reménykedését pedig porrá zúzza. Akik jártak már börtönben, tébolydában, vagy álltak már megfigyelés alatt a Bellevue-ben, pontosan ismerték Kreizler eljárásmódját – az ő tekintetük könyörgött a legállhatatosabban és legszenvedélyesebben, annak teljes tudatában, hogy Kreizler is csak a tekintetével vesz róluk tudomást.

A vas tolóajtón át beléptünk a férfiak részlegébe, s követtük Fuller őrt a bal utolsó celláig. Itt félreállt, s kinyitotta a nehéz, vasalt ajtóba vágott megfigyelőablakot.

– Wolff! Látogatói érkeztek! – kiáltotta. – Hivatalos emberek, úgyhogy viselkedjen!

Kreizler válla felett bepillantottam a kémlelőnyíláson. A sivár, kicsiny cellában durva priccs, alatta acél éjjeliedény. A priccsen egy ember ült.

A parányi ablakon vastag rács, a rá csimpaszkodó borostyán csak még jobban elfogta a kevéske fényt. A priccs mellett fém vizeskancsó állt a padlón, meg egy tálca, rajta kenyérdarab és szilke, megszáradt zabkásamaradékkal. A férfi tenyerébe temette az arcát, öltözéke alsóing és pamutnadrág volt, öv vagy tartó nélkül (öngyilkosság veszélye állt fenn). Bokáján, csuklóján nehéz béklyók. Fuller szólítására nagy lassan felemelte a fejét. Szeme piros volt – legrosszabb ébredéseimet idézte –, mélyen barázdált, oldalszakállal keretezett arca beletörődést és közönyt tükrözött.

– Mr. Wolff – szólította meg Kreizler, s éles szemmel figyelte viselkedését. – Mondja, józan?

– Ki ne volna józan a helyemben… – felelte amaz lassan és elmosódottan – …miután itt töltött egy éjszakát?

Kreizler becsukta a kémlelőnyílás kis vasajtaját, és Fullerhez fordult.

– Begyógyszerezték?

Fuller kelletlenül vonogatta a vállát.

– Dühöngött, amikor behozták, doktor úr. A főfelügyelő azt mondta, hogy az eszméletlenségig részeg. Hát teletömték klorállal.

Kreizler bosszúsan sóhajtott. A klorálhidrát élete egyik átka volt. Ez a seszínű, keserű, kissé maró vegyület lassítja a szívverést, így erős nyugtató hatással bír, szinte fejbe veri az embert – éppen ezért használják előszeretettel bizonyos rossz hírű helyeken a kifosztandó vagy elrabolandó áldozat elkábítására. Az orvosi kamara esküdött rá, hogy nem okoz függőséget (Kreizler ezt szenvedélyesen vitatta), s mivel olcsó is volt, adagja alig huszonöt cent, igazán kellemes alternatívának bizonyult a páciens lebéklyózásával vagy kényszerzubbonyba gyömöszölésével szemben. Használták is nyakra-főre, különösen zavart elméjű vagy igen erőszakos személyeknél, ám a felfedezése óta eltelt huszonöt év alatt a széles közönség köreiben is igen népszerűvé vált. Ekkoriban nemcsak klorálhoz, de ópiumhoz, morfinhoz, indiai kenderhez és a többi hasonló szerhez is szabadon hozzá lehetett jutni bármelyik drogistánál. Sok ezer életet tett végképp tönkre a klorálba vetett vak bizalom. „Megvált a gondtól, bajtól, édes álmot nyújt” – ahogy egy gyártó hirdetése állította. Mindennapos halálok volt a klorál-túladagolás, egyre több szándékos öngyilkosságot is követtek el a szer segítségével, az orvosok mégis csökönyösen ragaszkodtak hozzá, hogy hasznosnak és biztonságosnak tekintsék.

– Hány granumot kapott? – kérdezte Kreizler, már inkább csüggedten, semmint bosszúsan. Tisztában volt vele, hogy Fullert nem hibáztathatja, nem az ő dolga lévén a gyógyszerezés.

– Először húszat – motyogta elfogódottan az őr. – Én mondtam nekik uram, higgye el, én megmondtam, hogy a doktor úr végzi a vizsgálatot, és nagyon mérges lesz, de hát… tetszik tudni, ugyebár, hogy van az ilyen!

– Hogyne – felelte halkan Kreizler. – Hogyne tudnám. – Tudtuk pontosan mind a hárman. Úgyszólván kétségtelen volt, hogy az ellenvetés hallatán a pavilon főfelügyelője csak megkétszerezte az adagot, lehetetlenné téve ezáltal, hogy Wolff részt vehessen abban a fajta vizsgálatban, amilyet Kreizler alkalmazni szeretett. Módszere keresztkérdéseken alapult, és alkoholos vagy drogos befolyástól mentes alanyt kívánt. Kollégái, főként az idősebbek, többnyire az itt megtapasztalt módon viszonyultak törekvéseihez.

– Nos jó – bökte ki végül Laszlo, miután néhány percig rágódott a helyzeten. – Nincs mit tennünk, Moore, sürget az idő. – Azonnal eszembe ötlött barátom Rooseveltnek írt különös megjegyzése a „menetrendről”, de nem tettem szóvá. Kreizler nekiveselkedett a cella súlyos ajtajának. – Mr. Wolff! – szólította meg a pácienst. – Beszédem van önnel!

Csaknem egy órán át figyeltem, ahogy Kreizler keresztkérdéseknek veti alá a ködös állapotú embert, aki vitézül küzdve a klorál kábító hatásával, kézzel-lábbal ragaszkodott ahhoz az elgondoláshoz, hogy amennyiben valóban ellőtte pisztollyal szegény kis Louisa Rudesheimer fejét – márpedig biztosítottuk felőle, hogy így történt –, akkor nyilvánvaló, hogy tébolyult, és elmegyógyintézetbe kell küldeni (vagy legalábbis a dühöngők mattewani menhelyére), s nem börtönbe vagy bitóra. Kreizler szótlanul nyugtázta ebbeli igyekezetét, de egyelőre nem tért ki részletesen az ügyre. Ehelyett egész sor látszólag összefüggéstelen kérdést tett fel Wolff múltjáról, családjáról, barátairól, gyermekkoráról. Nagyon személyes kérdések voltak ezek, bármilyen más helyzetben rendkívül tolakodónak, sőt erőszakosnak tűntek volna. Wolff azonban sokkal nyugodtabban fogadta őket, mint várta volna az ember, s ez a tény önmagában is ékesszólóan bizonyította, hogy erős droghatás alatt áll. A harag hiányához homályosság és őszintétlenség társult, úgyhogy a kikérdezés nem jogosított nagy reményekre.

Ámde még ez a vegytanilag alátámasztott higgadt közöny is felmondta a szolgálatot, amikor Kreizler Louisa Rudesheimerre terelte a szót. Táplált-e Wolff szexuális jellegű érzelmeket a gyermek iránt, tudakolta Laszlo, ilyen ügyekben merőben szokatlan szókimondással. Táplált-e efféle érzelmeket más gyerekek iránt a házban vagy a környéken? Van-e barátnője? Látogat-e nyilvánosházat? Vonzódik-e nemileg fiatal fiúkhoz? Miért lőtte le a kislányt, miért nem inkább késsel szúrta le? Wolff döbbenten fogadta a kérdéseket, s azonnal Fullerhez fordult, hogy köteles-e válaszolni. Amaz szinte kéjes vigyorral vágta rá, hogy igen. Wolff egy időre be is adta a derekát. Engedelmesen válaszolgatott mintegy fél órán át, de aztán nagy üggyel-bajjal lábra kecmergett, s béklyóit csörgetve ordította, hogy őt ugyan senki fia nem kényszerítheti egy ilyen nemtelen vizsgálatra. Esküdözött, hogy inkább megy azonnal a bitófára. Kreizler ekkor szintén felkelt, s egyenesen a szemébe nézett.

– New York államban, sajnos, a villamosszék mindinkább kiszorítja a bitófát, Mr. Wolff – mondta higgadtan. – S válaszai alapján attól tartok, hogy ezt hamarosan a saját bőrén tapasztalja meg. Isten legyen irgalmas önhöz.

Ezzel már lépett is az ajtóhoz, melyet Fuller készségesen kitárt előtte. Követtem barátomat, de vetettem még egy lopott pillantást Wolffra: a felháborodás kifejezése páni rettegésnek adta át helyét az arcán, de túlságosan is roskatag volt, nem telt több tőle, mint holmi szánalmas motyogás arról, ha valami bizonyos ezen a világon, az ő sérült elmeállapota kétségtelenül az. Tehetetlenül hanyatlott vissza a priccsre.

Amíg Fuller a cella súlyos reteszével foglalatoskodott, Kreizler meg én visszasétáltunk a pavilon fő folyosóján. Barátom lépteit megint a többi páciens néma esdeklése követte, de hamar túl voltunk ezen is. Amint a vasajtó becsukódott mögöttünk, odabent újult erővel hangzott fel a vonítás, üvöltés.

– Azt hiszem, Wolffal végeztünk, Moore – mondta halkan, csüggedten Kreizler, és átvette Cyrustól a kesztyűjét. – Bármilyen ködös is az állapota, azért éppen eléggé leleplezte magát. Kétségtelenül erőszakos gazfickó, gyűlöli a gyermekeket, és nyilvánvalóan súlyosan részeges is. Őrültnek viszont nem őrült, és azt hiszem, az ügyünkhöz sincs köze.

– Á, ha már éppen erről ejt szót… – próbáltam megragadni a lehetőséget.

Laszlo azonban meg sem hallott.

– Természetesen nagyon is akarják, hogy őrült legyen… – mormolta. – Az itteni orvosok, a sajtó, a bírák, egyáltalán mindenki úgy szeretné hinni, hogy csak őrült lehet az, aki agyonlő egy ötéves kislányt. Komoly… hm… nehézségeket okoz, ha el kell fogadnunk, hogy társadalmunk épelméjű embereket termel ki, akik ilyen tettekre képesek. – Átvette az ernyőjét is, és nagyot sóhajtott. – Nem lesz könnyű per, eltart egy egész napig, ha nem kettőig, úgy vélem…

Kisétáltunk a pavilonból. Kreizler ernyője alá húzódtam, amíg be nem szálltunk a fiákerébe, melynek fedele most fel volt húzva. Tudtam, mi következik: Kreizler monológja, afféle katarzis, amelyben újra számba veszi legalapvetőbb szakmai elveit, s amely enyhíti kissé az iszonyatos felelősséget, hogy hozzájárult egy ember kivégzéséhez. Kreizler esküdt ellensége volt a halálbüntetésnek, még az olyan elvetemült alakok esetében is, mint Wolff. Ez a meggyőződése azonban nem befolyásolhatta az őrültségről alkotott meghatározását, amely sokkalta szűkebb körű volt kollégái elképzelésénél. Cyrus felugrott a bakra, a fiáker távolodni kezdett a Bellevue-től, s Kreizler magánbeszéde olyan témákra terelődött, amelyekről nemegyszer hallottam már elmélkedni: az őrültség széles értelmezése talán jót tesz a társadalom közérzetének, viszont annál kevésbé mozdítja elő az elmekórtan ügyét, s csak tovább csökkenti annak esélyét, hogy a valóban elmebetegek megfelelő gondoskodásban és kezelésben részesüljenek. Kreizler mintha a villamosszékbe szíjazott Wolff képét próbálta volna eltávolítani elméjéből ezzel a csökönyösen kitartó morfondírozással. Lassan beláttam, nincs rá sok remény, hogy bármit is megtudjak arról, mi folyik itt valójában, és engem vajon miért kevertek bele.

Csalódottan bámultam az út két oldalán elsuhanó épületeket, tekintetem meg-megpihent Cyruson, s arra gondoltam, talán támad benne némi együttérzés irántam, hiszen ő aztán több ilyen elmélkedésnek volt fültanúja, mint bárki a világon. Persze ostobaság volt ilyet gondolni. Stevie Taggerthöz hasonlóan neki is igen nehéz sora volt, mielőtt Kreizlerhez szegődött volna, és feltétel nélkül rajongott barátomért. Cyrus New York-i fiú volt, s végig kellett néznie, ahogy a szüleit a szó szoros értelmében darabokra tépi a lázadók dühöngő hordája az 1863-as zavargások során. Ezek a fehér férfiak és nők – többségük nemrég érkezett bevándorló – az ellen tiltakoztak, hogy hadba kelljen vonulniuk az Unió és a rabszolga-felszabadítás ügyéért. Vérgőzös őrjöngésükben rávetették magukat minden útjukba kerülő feketére, felnőttre, gyerekre egyaránt, hogy ízekre szaggassák, elevenen elégessék, kátrányba fürdessék, vagy valamely más iszonyatos középkori kínzásnak vessék alá, amelyet óvilági elméjük kiötölhetett. Cyrust, aki zenei tehetség volt, gyönyörű basszbariton énekhanggal, a szülei halála után egy kerítéssel foglalkozó nagybátyja vette magához, kitanította „professzornak”, vagyis bordélyházi zongoristának, és saját intézményében alkalmazta, amely fiatal fekete nőket közvetített tehetős fehérek számára. Ám a fiú – rettenetes emlékeivel a háta mögött – nem volt hajlandó eltűrni a fajgyűlölő vendégek méltánytalan viselkedését. 1887-ben egy este részeg rendőr érkezett a rossz hírű házba, beszedni a neki kijáró kenőpénzt, és nyilvánvalóan úgy érezte, a járandósághoz az is hozzátartozik, hogy brutálisan felpofozza a fiút, és „mocskos niggernek” bélyegezze. Cyrus higgadtan kiment a konyhába, óriási henteskéssel tért vissza, és elküldte a közeget abba a külön Valhallába, melyet a New York Városi Rendőrség elesett vitézeinek tartanak fönn.

Itt lépett be a történetbe Kreizler, és Cyrus ügyét a bíróság előtt az „impulzív ötletbetörésről” szóló elméletével magyarázta: a gyilkosság elkövetésének pár perce alatt Cyrus lélekben visszatért szülei halálának éjszakájába; a harag és gyűlölet góca, mely egészen addig érintetlenül pihent, most elemi erővel felfakadt és a sértő viselkedésű rendőr ellen fordult. Cyrus nem őrült, szögezte le Kreizler; ebben a helyzetben az ő hátterével egyszerűen nem viselkedhetett másként. A bíróra nagy hatást gyakorolt a gondolatmenet, ám a nyilvánosságra való tekintettel mégsem menthette fel egyszerűen Cyrust. Javasolta hát a New York Városi Tébolydába vagy a Blackwells-szigetre történő beutalását. Kreizler felvetette, hogy ha az Intézetnél alkalmazná, az sokkalta nagyobb reményekre jogosítana a rehabilitációt illetően. A bíró szabadulni igyekezett a kellemetlen ügytől, beadta hát a derekát. Az eset korántsem öregbítette Kreizler társadalmi és szakmai elismertségét, csak megerősítette a róla, mint javíthatatlan különcről kialakult képet. Laszlo látogatói nyilván nem repestek a vágytól, hogy kettesben maradhassanak a konyhában Cyrusszal. Az ő rendíthetetlen hűségét viszont örökre megnyerte magának Laszlo.

Az eső szakadatlanul szitált, miközben végigkocogtunk a Boweryn, talán az egyetlen fontosabb New York-i utcán, amelyen sosem állt templom. Ivók, zenés helyek, tömegszállások közt robogtunk, el a Cooper tér mellett, ahol egy pillanatra megláttam Biff Ellison Paresis Halljának fényreklámját és lefüggönyözött ablakait. Itt űzte nyomorúságos mesterségét Giorgio Santorelli. Továbbhaladtunk a bérkaszárnyák sivatagában; az eső alig csökkentette a járdák nyüzsgő forgatagát. Mielőtt még a Bleecker utcára kanyarodtunk volna, a rendőrkapitányság közelében, Kreizler tompán megszólalt:

– Látta a tetemet, ugye?

– Még hogy láttam-e? – vágtam vissza bosszúsan, bár nagy megkönnyebbülésemre szolgált, hogy végre szót kerített rá. – Mást sem látok, ha csak egy pillanatra becsukom a szemem. Hogyan jutott eszébe felverni az egész házat, és odarángatni engem? Tudja, hogy ilyesmiről nem készíthetek riportot! Semmi nem történt, csak a nagyanyám izgatta fel magát, ami nem éppen nagy eredmény.

– Sajnálom, John, de hát azt akartam, hogy tudja, mivel van dolga.

– Nekem aztán semmivel! Értse meg, hogy egyszerű riporter vagyok, és semmit nem kezdhetek ezzel az iszonyatos történettel!

– Igazságtalan önmagához, Moore. A feje tele van különleges információval, még ha nem is vesz róla tudomást.

– Laszlo, mi az ördögöt… – emeltem fel a hangomat, ám megint csak félbeszakítottak. Ráfordultunk a Mulberry utcára, lázas hangok ütötték meg a fülemet, és láttam, hogy lélekszakadva szalad felénk Link Steffens és Jake Riis.

5. FEJEZET

„Közelebb a templomhoz, közelebb a Jóistenhez” – szellemeskedett egykor egy bűnöző banda, amikor úgy döntöttek, hogy üzelmeik központját a rendőrkapitányság közelébe helyezik át. Jó néhány hasonlóan kétes egzisztencia is bölcselkedhetett volna ugyanígy, mivel a Mulberry utca északi vége, a Bleecker utca közelében (a kapitányság a 300-as szám alatt volt található) a bérházak, bordélyok, bárok és kártyabarlangok dzsungelének legközepére esett. Mindjárt a Mulberry 300-zal szemben, a Bleecker túloldalán egy bordély volt, melynek alkalmazottai munkátlan óráikban kiválóan szórakoztak azzal, hogy az intézmény zöld zsalugáteres ablakaiból színházi látcsövön figyelték a kapitányságon zajló életet. A házuk mellett elhaladó közegeket aztán nem kímélték kommentárjaiktól. A környéket meglehetősen karneváli hangulat fémjelezte. De talán még inkább cirkusznak kellene neveznem, méghozzá a brutális, római fajtából. Napjában többször is szállítottak be több-kevesebb erőszakkal súlyos sebekből vérző áldozatokat és tetteseket abba a leírhatatlan, leginkább tömegszállóra hasonlító épületbe, amelyben New York igazságszolgáltatásának karhatalma székelt. Az előtte húzódó járdaszakaszon többnyire vértócsák formájában díszelgett a kellemetlen emlékeztető, miféle halálos ügyekkel foglalkoznak itt valójában.

Szemközt, a Mulberry utca 303. szám alatt volt a bűnügyi tudósítók nem hivatalos főhadiszállása: nem több, csak egy egyszerű bolthajtás, amely alatt kollégáim és én rengeteg időt töltöttünk egy-egy szónyi értesülésre lesve. Nem volt hát meglepő, hogy Riis és Steffens itt várt az érkezésemre. Riis izgalma és a Steffens vékony, jóvágású arcán tündöklő vigyor arról tanúskodott, hogy felettébb zaftos zsákmányra fenik a fogukat.

– Nahát, nahát! – jegyezte meg Steffens, miközben ernyőjét kecsesen magasba emelve a fiáker fellépőjére szökkent. – Együtt érkeznek a titokzatos látogatók! Jó napot, dr. Kreizler, öröm látni önt, uram!

– Jó napot – biccentett Kreizler, érezhetően csekélyebb lelkesedéssel.

Riis, az ormótlan dán hiába próbált lépést tartani sokkalta fiatalabb és könnyedebb alkatú kollégájával.

– Jó napot, doktor úr – zihálta, amire Kreizler csak némán bólintott. Határozottan nem szívelte Riist, bár elismerte a bérházak népének nyomorúságos életét feltáró munkásságát, különösen a Hogy él az alsó tízezer című esszé- és riportgyűjteményt, ám ez még nem tántorította el attól, hogy kulisszahasogató erkölcscsősznek és dogmatikus, szemellenzős embernek tartsa a dán újságírót. Mi tagadás, gyakorta kénytelen voltam egyetérteni ítéletével. – Moore! – fordult hozzám Riis. – Roosevelt éppen most hajított ki bennünket az irodájából, mondván, hogy önöket várja nagyfontosságú megbeszélésre. Valami roppant furcsa játszma megy itt, ha nem csalódom!

– Oda se hallgasson! – kacagott Steffens. – Csak a sértett büszkeség ordít belőle. Úgy látszik, megint olyan gyilkosságra került sor, amely Riis barátunk személyes vallási meggyőződése miatt sosem kerülhet be az Evening Sunba. Sajnos, muszáj volt ezzel ugratnunk egy kicsit derék barátunkat.

– Steffens, ha van orcája… – Riis már rázta is Steffens felé hatalmas skandináv öklét, miközben üggyel-bajjal igyekezett felzárkózni a fiáker mellé. Cyrus ekkor megrántotta a herélt zabláját, és megállította a kocsit. Steffens azonnal leugrott a fellépőről.

– Jól van már, Jake, jól van – csillapította kollégáját. – Csak tréfáltam, higgye el!

– Maguk meg mi az ördögről diskurálnak? – vetettem közbe, miközben Kreizler, süketnek tettetve magát, kiszállt a kocsiból.

– Na ne játssza az ostobát! – tiltakozott Steffens. – Hiszen látta a tetemet, és látta dr. Kreizler is, ennyit természetesen tudunk. Csak sajnos Jake számára nem léteznek sem hímringyók, sem pederaszta nyilvánosházak, így aztán nem is írhat róluk!

Riis felhördült, széles ábrázata vérbe borult.

– Steffens, ne akarja, hogy megtanítsam…

– Azt is tudjuk, hogy a maga munkaadói, John, sosem hoznának le ilyen sötét históriát – folytatta Steffens zavartalanul. – Nemdebár, dr. Kreizler? Egyedül a Post maradt hát! Ugye, ahhoz az egyetlen újsághoz fordul a részletekkel, amely hajlandó le is hozni az egészet?

Kreizler ajka enyhe mosolyra húzódott, ám ez a mosoly sokkal inkább látszott helytelenítőnek, mint barátságosnak vagy derűsnek.

– Még hogy az egyetlen, Steffens! Hát a World vagy a Journal?

– Persze, pontosabban kell kifejeznem magam. Az egyetlen rendes újság, ami lehozza!

Kreizler végigmérte a hórihorgas Steffenst.

– „Rendes”… – visszhangozta fejcsóválva, és felsietett a lépcsőn.

– Mondhat, amit akar, doktor úr – kiáltott utána amaz még mindig mosolyogva –, de tőlünk rendesebb munkát várhat, mint akár Hearsttől, akár Pulitzertől! – Kreizler nem adta tanújelét, hogy a megjegyzés eljutott a füléig. – Értesültünk róla, hogy megvizsgálta azt a gyilkost ma reggel – erősködött tovább az újságíró. – Mondana legalább erről egy-két szót?

Kreizler megtorpant az ajtó előtt.

– Az, akit megvizsgáltam, valóban gyilkos. A Santorelli fiúhoz viszont semmi köze.

– Valóban? Ezt talán közölhetné Connor detektívőrmesterrel is. Egész délelőtt azt magyarázta, hogy Wolff rákapott a vérszagra, miután lelőtte a kislányt, és új áldozatot keresett.

– Micsoda? – Kreizler arcán most őszinte rémület tükröződött. – Nem, nem… ezt nem teheti… semmiképpen sem tehet most ilyet!

Laszlo egy ugrással bent termett, mielőtt Steffens tovább erőltethette volna az interjút. Most, hogy kiszemelt alanya eltűnt, az Evening Post munkatársának mosolya valamivel enyhébb sugárzásra váltott. Szabad kezét a csípőjére vágta.

– Hát tudja, John… a modora nem éppen megnyerő!

– Nem is akar megnyerni senkit – feleltem, s barátom után indultam. Steffens karon ragadott.

– Hát maga nem mondhatna valamit, John? Igazán nem vall Rooseveltre, hogy távol tartja Jake-et meg engem a rendőri munkától… szavamra, inkább tartozunk a rendőrfőnökök tanácsához, mint a tökfejek, akik benne ülnek!

Ez nem is járt távol az igazságtól. Roosevelt gyakran konzultált Riisszel és Steffensszel rendőri ügyekről. Mégsem tehettem mást, csak a vállamat vonogattam. – Hiszen megmondanám, ha tudnék valamit is, Link. Magam is sötétben tapogatózom.

– Hanem hát a tetem, John – vetette közbe Riis. – Iszonyatos dolgokat hallottunk… biztos csak híresztelés!

Lelki szemeim előtt egy pillanatra megjelent a hídőrházban heverő tetem. Felsóhajtottam.

– Nincs a világon híresztelés, ami félig olyan iszonyatos lehetne! – Ezzel sarkon fordultam, és felsiettem a lépcsőn.

Még be sem léphettem az ajtón, a kollégák már megint javában huzakodtak. Steffens szarkasztikus megjegyzésekkel ingerelte Riist, az meg bosszúsan igyekezett őt elhallgattatni. De bármily közönségesen fejezte is ki magát Link, mégiscsak volt valami igaza. Riis megátalkodottan tagadta a homoszexuális prostitúció létezését, s emiatt esélye sem maradt annak, hogy a város egyik legtekintélyesebb újságja megfelelő alapossággal adjon számot a brutális gyilkosságról. Pedig mennyivel nagyobb súlya lett volna Riis beszámolójának, mint Steffensének! A fiatal Link csak később vált a haladó mozgalom fontos személyiségévé, Riis viszont már ekkor közismert és általánosan elfogadott tekintélynek számított. Az ő felháborodott tirádái hatására bontották le végül a Mulberry Bendet (New York legszörnyűbb nyomornegyedének, Five Pointsnak a középpontját), és néhány más hasonlóan fertőzetes zugot. Arra azonban sehogy sem bírta rászánni magát, hogy minden részletében tudomásul vegye a Santorelli-gyilkosságot. Hiába volt tanúja annyi borzalomnak, egy ilyen bűntett körülményeit nem volt képes létezőnek elismerni. A kapitányság hatalmas zöld kapuján belépve önkéntelenül is azon kezdtem tépelődni, amin nem egy és nem tíz alkalommal rágódtam már a Times kupaktanácsain: hány olyan ember van vajon a sajtónál (a politikusi szférát és az átlagnépességet már nem is említve), aki azt képzeli, hogy semmissé teheti a rosszat azáltal, hogy csökönyösen nem vesz tudomást róla.

Kreizlert a lift előtt találtam, heves vitába merülve Connor őrmesterrel, azzal a detektívvel, akivel éjszaka a helyszínen is találkoztunk. Éppen csatlakoztam volna hozzájuk, de ebben a pillanatban karon fogtak, és a lépcsőház felé vezettek. Sara Howard volt az, régi barátom, a kevés szívderítő látvány egyike a kapitányságon.

– Ne avatkozzon bele, John! – intett a kiforrott bölcsesség hangján, mely gyakorta jellemezte megszólalásait. – Connor éppen az alaposan kiérdemelt fejmosását kapja meg barátunktól. Különben is, az elnök várja magát odafönt, méghozzá sans dr. Kreizler.

– Sara, de örülök, hogy látom – kiáltottam boldogan. – Az egész éjszakát és a délelőttöt is dühöngők társaságában töltöttem. Végre egy épelméjű ember!

Sara az egyszerű szabású öltözéket és a zöld árnyalatokat kedvelte, amelyek igen jól illettek a szeméhez. Aznap is egyszerű ruha volt rajta, a lehető legkisebb szoknya alatti fenékpárnával és legkevesebb alsószoknyával. Nagyon előnyösen mutatott magas, atlétikus alakján. Arca nem volt ragyogóan szép, inkább csak kellemesnek nevezhető, ám lenyűgözővé tette az eleven arcjáték: szájának és szemének kifejezése szüntelenül változott, hol pajkos derűt, hol bánatot sugárzott. Családja a hetvenes évek elején költözött a közelünkbe, a Gramercy parkba, amikor én olyan tízéves forma lehettem, és ettől fogva kísértem figyelemmel Sarát, aki életének első évtizedében az előkelő lakónegyedet egyszerűen a saját privát játszóterének tekintette. Azóta sem változott sokat, ha csak azt nem számítjuk, hogy eleven természetét idővel töprenkedő (s olykor melankolikus) hajlam színezte. Amikor Julia Prattet illető reményeim füstbe mentek, egy estén valamivel többet ittam a kelleténél, és abba a keserű meggyőződésbe lovaltam magam, hogy minden társasági szépség démon a szíve mélyén. Azonnal megkértem Sara kezét, aki válaszul a Hudson-folyóhoz szállított fiákeren, és megfürdetett benne.

– Pedig épelméjű embert nem sokat talál ma itt – tájékoztatott, miközben felfelé kaptattunk a lépcsőn. – Teddy… akarom mondani, az elnök… hát nem hangzik furcsán, John? – Bizony, furcsán hangzott, ám a kapitányságon Theodore ezt a címet viselte, ő volt az elnöke az intézményt vezető négy rendőrfőnök tanácsának. Csak nagyon kevesen sejtették ekkor, hogy a nem is olyan távoli jövőben sokkal nagyobb jelentőséggel fogja viselni az „elnök” címet. – Nos hát, szokása szerint forgószelet játszik, ezúttal a Santorelli-ügyben. Őrült járás-kelés van nála…

Ebben a pillanatban Theodore hangja ütötte meg a fülünket, ahogy végigmennydörgött a második emeleten:

– És eszébe ne jusson belekeverni a Tammany-beli cimboráit, Kelly! A Tammany egy förtelmes demokrata kreatúra, mi pedig reformista republikánusok vagyunk. Itt nem sokra megy a vállveregető stílusával. Melegen ajánlom, hogy szánja rá magát az együttműködésre! – A tirádára csak két férfihang vaskos kuncogása jött válaszul a lépcsőházból. A hangok felénk közelítettek, és néhány másodpercen belül szemünk elé tűnt az ordenáré módon kiöltözött, kölnivízbe pácolt, dromedár alkatú Biff Ellison, mellette pedig alvilági elöljárója, a mértékletesebb termetű és illatú, ízlésesen öltözködő Paul Kelly.

A Lower Manhattanben több tucatszám garázdálkodó kis utcai bandáknak 1896-ra jobbára leáldozott a napja – az ügyek irányítását néhány nagyobb csoportosulás vette kezébe, és ezzel új rend szilárdult meg az alvilágban, nem kevésbé gyilkos kedvű, mint a régi, ám jócskán üzletszerűbb. Az Eastmanek (főnökük, a színes egyéniségű Monk Eastman után nevezék őket így) a Bowerytől keletre eső területeket uralták a Tizennegyedik utca és a Chatham tér között; a West Side-on a Tizenharmadik és a Broadway között a Hudsoni Ganefek parancsoltak, akik iránt oly gyöngéd érzelmeket táplált a New York-i entellektüel- és művészvilág (főként mivel egymásra találtak a kokain iránti olthatatlan rajongásban), a Tizennegyediktől felfelé pedig Pöröly Murphy Vakondjai – ezeket az ír pincelakó szerzeteket ugyan nehezen tudta volna bárhová is besorolni Mr. Darwin! –, és e három hadsereg között, az alvilági hurrikán középpontjában, alig pár sarokra a Rendőrkapitányságtól székelt Paul Kelly a Five Points-iakkal, akiknek területe a Broadwaytől a Boweryig, valamint a Tizennegyediktől a Városházáig terjedt.

Kelly bandája a város legszörnyűbb negyedéről nevezte el magát, nyilván azért, hogy ezzel is félelmet gerjesszenek, pedig a tevékenységük messze nem volt olyan kaotikus és fékezhetetlen, mint a korábbi nemzedékek Five Points-i bandáié (Whyos, Plug Uglies, Dead Rabbits stb.), melyek utóvédjei rideg, kegyetlen szellemalakok gyanánt még ekkor is ott kísértettek a környéken. Kelly igen tudatosan hajtotta végre a stílusváltást; csiszolt beszéde és modora tartotta a lépést remekbe szabott öltönyeivel. Megalapozott, széles körű műveltséggel bírt a művészet és politika terén, ízlése az elsőben a modernizmus, utóbbiban a szocializmus felé hajlott. Viszont mindig pontosan tudta, kivel van dolga, és így a Five Points-iak főhadiszállására, a New Brighton Dance Hallra nem éppen a kifinomult lett volna a legtalálóbb szó. A New Brighton, mely egyetlen személy, a Kannibál Jack McManus néven ismert óriás vigyázó szemére volt bízva, a tükrök, kristálycsillárok, rézveretek és egetverően illatozó úriközönség szemet bántóan csiricsáré egyvelegével elhomályosított minden hasonló ambíciókkal működő lokált, még a Tenderloint is, amely pedig Kelly feltörése előtt az alvilági krém legelismertebb találkozóhelyének számított.

James T. „Biff” Ellison viszont a New York-i gonosztevők hagyományosabb típusát képviselte. Életpályáját kiemelkedően visszataszító kidobóemberként kezdte, az alvilágba vezető döntő lépést pedig úgy tette meg, hogy kevés híján agyonvert és -rugdosott egy rendőrt. Modorában és megjelenésében elöljárója kifinomultságát szerette volna utánozni, ám tudatlan, züllött kokainszívó lévén csak szánalmasan nevetséges hatást ért el görcsös igyekezetével. Kelly emberei közt igazán bőven akadtak elvetemült, vakmerő gazfickók, de odáig egyikük sem merészkedett, mint Ellison: hallatlan vállalkozás volt megnyitni a Paresis Hallt, egyet a mindössze három-négy New York-i intézmény közül, amelyek nyíltan (sőt!) vállalták, hogy a társadalomnak azon rétegét szolgálják ki, melynek létezését oly elszántan tagadta a derék Jake Riis.

– Ó, ó – fuvolázta Kelly, nyakkendőtűje sziporkákat szórt, ahogy közeledett –, hiszen ez Mr. Moore a Timestól, meg a rendőrkapitányság egyik elbűvölő új hölgyalkalmazottja! – Kelly meghajtotta szép rajzú, fekete ír fejét, és csókot lehelt Sara kezére. – Újabban már a letartóztatás is kellemes élmény! – Rutinos, mézédes mosolyt sugárzott a lány felé, ám ez csöppet sem enyhített a nyilvánvaló, erőszakos fenyegetésen, amely szinte kézzelfoghatóan áradt a személyéből.

– Mr. Kelly – biccentett Sara bátran, de én azért láttam, mennyire ideges. – Micsoda kár, hogy elragadó báját ilyen rossz társaságra vesztegeti!

Kelly kacagott, Ellison viszont, aki egyébként is egy jó fejjel fölénk magasodott, most még jobban kihúzta magát, s húsos arca, hiúzszeme fenyegetően elsötétült.

– Jobb lesz pedig, ha vigyáz a szájára, kisasszony. Messze van ám ide a Gramercy park! Sok kellemetlenség érhet az úton egy magányos lányt.

– Maga aztán nagy hóhem, Ellison! – vetettem közbe, bár a fickó fél kézzel is ízzé-porrá zúzhatott volna. – Mi az, a kisfiúkat már mind elintézte, ezentúl nőkkel fog kezdeni?

Ellison ábrázata vérbe borult.

– Mit beszél, maga nyomorult, szaros firkász? Azzal a Gloriával más se volt, csak baj, de én egy ujjal sem nyúltam hozzá, és a nyakára lépek mindenkinek, aki azt meri mondani…

– Ugyan, ugyan, Biff – avatkozott közbe Kelly lágy hangon, ám annál félreérthetetlenebb elszánással. – Dehogy mond itt bárki ilyesmit. – Majd hozzám fordult: – Biffnek semmi köze a gyilkossághoz, Moore. És én sem akarom, hogy a nevem belekeverjék.

– Ezt korábban kellett volna meggondolnia, Kelly. Én láttam azt a hullát, és mondhatom, Biffre vallott. – Pedig valójában Ellisonból sem néztem volna ki ilyen iszonyatos tettet, de ezt nem akartam az orrukra kötni. – Hiszen csak egy gyerek volt.

Kelly kurtán kuncogott, és tovább ereszkedett a lépcsőn.

– Gyerek bizony, méghozzá olyan, aki veszélyes játékokat játszik. Ugyan már, Moore, nap mint nap hullanak itt az efféle fiúkák, mire ez a nagy érdeklődés? Talán befolyásos rokonai kerültek elő? Kiderült, hogy Morgan vagy Frick fattyúja volt?

– Miért, maga szerint ez lehet az egyetlen ok a nyomozásra? – kapta fel a fejét Sara. Nem dolgozott még hosszú ideje a rendőrségen.

– Drága gyermekem – jött Kelly válasza –, Mr. Moore meg én pontosan tudjuk, hogy igen. Magácska gondoljon, amit akar! Roosevelt szereti a lelki szegényeket. – Tovább szaporázott lefelé a lépcsőn, és Ellison is elsietett mellettem. Valamivel lejjebb megálltak egy pillanatra, és Kelly felém fordult. Hangja most először vallott a foglalkozására. – Figyelmeztetem, Moore: nem akarom, hogy belekeverjék a nevemet!

– Sose aggódjék, Kelly! A Times ilyen sztorit úgysem hoz le.

Kelly ajkára visszatért a mosoly.

– S milyen bölcsen teszi. Történelmi események zajlanak mindenütt, Moore, mi haszna hát apróságokkal törődni?

Ezzel elsiettek. Sara meg én próbáltuk összeszedni magunkat. Kelly valóban új típusú gonosztevő volt, de azért mégis csak gonosztevő. Alaposan megrázott bennünket a találkozás.

– Tudja, van egy barátnőm, Emily Cort, aki egyszer kifejezetten azzal a szándékkal indult neki a New York-i éjszakának, hogy találkozzék Paul Kellyvel – mesélte elgondolkozva Sara. – Találkozott is vele, és kijelentette, hogy a legszórakoztatóbb ember a világon. Igaz, Emily világéletében kócfejű liba volt. – Sara karon fogott. – Igaz is, John, miért mondta Mr. Ellisonnak, hogy nagy hóhem?

– Tolvajnyelven minden hájjal megkent, gátlástalan csibészt, kemény fickót jelent.

– Ó… el ne felejtsem feljegyezni. Szeretném minél jobban megalapozni a bűnöző rétegről való tudásomat.

Önkéntelenül elnevettem magam.

– Sara, a mai nő előtt minden foglalkozás nyitva áll. Miért éppen ezt akarja? A maga eszével lehetne tudós, orvos, még akár…

– Ugyanúgy, ahogy maga, John – vágott közbe élesen. – Csak éppen nincs kedve hozzá. Mint ahogy, micsoda véletlen, nekem sincs. Igazán, maga végtelenül ostoba tud lenni néha! Mintha nem tudná pontosan, mit akarok. – Tudtam hát. Tudta Sara minden barátja: ő akart lenni az első női rendőrtiszt.

– De Sara, közeledik valamennyire is a céljához? Hiszen csak titkárnő itt, nem egyéb!

Sara bölcs mosolya mögött változatlanul érződött az előbbi élesség.

– Igaz, John, de mégiscsak idebent vagyok már. Tíz évvel ezelőtt ez elképzelhetetlen lett volna.

Bólintottam, majd vállat vontam. Tudtam, hiábavaló volna vitatkozni. Körültekintettem a második emeleti folyosón, hátha felfedezek egy ismerős arcot. Ám körös-körül csupa ismeretlen detektív és közrendőr sürgölődött.

– Azt a hétszázát… – jegyeztem meg halkan. – Senkit sem ismerek a maiak közül?

– Igen, egyre rosszabb a helyzet. Csak a múlt hónapban tizenketten hagytak itt bennünket. Nem hajlandók alávetni magukat a vizsgálatnak, inkább felmondanak vagy nyugdíjba mennek.

– De hát Theodore nem dolgozhat csupa rómeóval! (Ez volt az újonc tisztek csúfneve.)

– Ennyit mindenki tud. De ha csak korrupció és tapasztalatlanság között választhat az ember, akkor nemigen marad választása. Ne tébláboljon már, John, az elnök haladéktalanul látni akarja – tette hozzá, és derekasat taszított rajtam. Átvágtunk a bőrsisakos egyenruhások és a szürkemókusok (így nevezték a civilöltözettel álcázott rendőröket) tömegén a folyosó túlsó végéig. – Azután majd okvetlenül el kell magyaráznia, miért nem szoktak általában nyomozni az efféle ügyekben – kérte Sara, aztán minden átmenet nélkül erélyesen megverte Roosevelt ajtaját, egy pillanatig sem habozva kitárta, és egyszerűen keresztültuszkolt rajta. – Itt van Mr. Moore, elnök úr – jelentette, és az ajtót maga mögött behúzva távozott.

Theodore, aki egyforma lelkesedéssel írt és olvasott, előszeretettel viseltetett a hatalmas íróasztalok iránt. A kapitányságon is egy ilyen példány uralta az irodáját, néhány kényelmes karosszéktől övezve.

A fehér kandallópárkány felett hosszúkás ingaóra trónolt, egy kisasztalon pedig fényes réztelefon foglalt helyet. Más bútor nem is volt a helyiségben, csak hatalmas könyv- és papírhalmazok, némelyikük a szoba magasságának feléig tornyosult a padlótól indulva. A Mulberry utcára nyíló ablakokon félig le volt eresztve a redőny. Theodore az egyik ablak előtt állt munkanaphoz illő, nagyon szolid, szürke öltönyben.

– Ó, John, nagyszerű – sietett oda hozzám, és megszorította a kezemet. – Kreizler odalent van?

– Igen. Négyszemközt akart beszélni velem?

Theodore elszánt, mégis derűsen izgatott léptekkel rótta föl-alá az irodát.

– Milyen hangulatban van? Mit gondol, mit várhatunk tőle? Olyan viharos, olyan kiszámíthatatlan… szeretnék biztos lenni abban, hogy nem rontom el a dolgom nála!

– Szerintem rendben lesz – feleltem vállat vonva. – Jártunk a Bellevue-ben, megvizsgálta azt a Wolffot, tudja, aki agyonlőtte a kislányt. Nos, utána rettenetes kedvében volt, de már kifújta a mérgét. Ezt biztosan tudom, mert az én fülembe fújta. Csakhogy, tudja, Roosevelt, fogalmam sincs, mi végre is hívatta, így aztán nehéz…

Ekkor újra halkan megkopogtatták az ajtót. Sara jelent meg, mögötte Kreizler. Egészen a belépésig élénken csevegtek, és most, hogy elhallgattak, Kreizler árgus szemekkel méregette a lányt. Ebben azonban semmi különös nem volt, mindenki így reagált a hallatlan újdonságra: női alkalmazott a rendőrkapitányságon.

Theodore a következő pillanatban már közéjük is lépett.

– Kreizler! – kiáltotta. – Drága doktor, nagyon örülök, hogy látom!

– Nahát, kedves Roosevelt – felelte Kreizler, őszinte mosollyal. – Hány éve már…

– Nagyon, nagyon sok ideje! Leülünk egy kicsit beszélgetni, vagy inkább üríttessem ki az irodát a visszavágóra?

Első találkozásukra célzott, amely bokszviadalba torkollott. Nevetve foglaltunk helyet, és hogy a jég ilyen szépen megtört, gondolatban visszakalandoztam a múltba.

Rég ismertem már Rooseveltet, amióta 1876-ban a Harvardra érkezett, de sosem voltunk közelebbi barátságban. Beteges is volt, meg rendkívül jól nevelt fiúcska, szorgos, jó tanuló, én és az öcsém viszont az egész gyerekkorunkat azzal töltöttük, hogy rettegésben és anarchiában tartsuk a Gramercy park környékét. Szüleink barátai szép kis mákvirágoknak tartottak bennünket, és gyakran sajnálkoztak szüleink balszerencséjén, hogy családjukba egyszerre két fekete bárány is jutott. Pedig valójában nem csináltunk semmi főbenjáró vagy igazán komisz dolgot, a baj inkább csak azzal volt, hogy bármit is műveltünk, azt olyan fiúk társaságában, hogy ne mondjam, bandájában tettük, akik a szomszédos gázgyári negyed sikátoraiban és hátsó udvaraiban laktak. Nem éppen elfogadható társaság a magunkfajta vérbeli úrigyerekek számára. A mi köreinkben nagy súlyt helyeztek az osztályhelyzetre, és nem tűrték az önfejű gyerekeket. Viselkedésem az iskolaévek során sem javult számottevően, úgyhogy tizenhét esztendős koromra már felettébb nagy aggodalomra adtam okot. Harvardi jelentkezésemet is kevés híján elutasították, ami ellen nekem nem lett volna semmi kifogásom. Annál inkább apámnak, aki nem habozott anyagi jellegű érvekkel billenteni javamra a mérleg serpenyőjét (vagy legalábbis arra, amit ő javamnak tekintett). Így aztán útnak indultam a bolondos Cambridge falucska felé, ám jóformán hiába töltöttem el két jó évet az iskolában, mert semmivel sem váltam hajlamosabbá arra, hogy barátommá fogadjak egy olyan fickót, amilyen Theodore volt az érkezésekor.

1877 ősze azonban – én negyedéves voltam, Theodore másodéves – komoly változásokat hozott. Theodore két nagy teherrel küzdött ekkor: apja súlyos betegségével és egy igen bonyolult szerelmi üggyel. Mindezek a vívódások nyitottabb, társaságibb hajlamú embert faragtak a korábban rendkívül zárkózott ifjoncból. Vérbeli világfi persze sosem vált belőle, de azért jó néhány estét töltöttünk el közös iszogatással és beszélgetéssel, felfedezve egymás gondolkodásának filozófiai mélységeit. Együtt tettük meg első expedícióinkat a bostoni társasági életbe is (felső és alsó rétegekbe egyaránt), és barátságunk mindinkább megerősödött.

Másik gyerekkori barátom, Laszlo Kreizler közben hallatlanul rövid idő alatt elvégezte a Columbia Orvosi Egyetemet, és éppen asszisztensi állást kapott volna a Blackwells-szigeti tébolydában, de mégis inkább a Harvardot választotta, ahol William James doktor ekkor hirdette meg posztgraduális lélektani kurzusát. A terrierre emlékeztető, módfelett társaságkedvelő professzor, aki filozófusként is hírnévre tett szert, nem sokkal ezelőtt nyitotta meg a Lawrence Hall néhány apró helyiségében Amerika első pszichológiai laboratóriumát. Összehasonlító anatómiát is tanított egyetemi hallgatóknak, s mivel úgy hallottam, hogy igazán szórakoztató előadó és megértően osztogatja aláírását, beiratkoztam hozzá az 1877-es őszi félévre. Az első előadáson Theodore volt a szomszédom: őt gyerekkorától fogva szenvedélyesen érdekelték a vad dolgok. Nemegyszer bonyolódott heves vitákba Jamesszel az állati viselkedés egyes kérdéseiről, az örökifjú professzor mindazonáltal őt is hamar elbűvölte, mint mindenki mást. Megvolt az a szokása, hogy ha a diákok részvétele lanyhult, lefeküdt a padlóra, mondván: „a tanítás kölcsönös folyamat”.

Sokkalta bonyolultabb volt Kreizler viszonyulása Jameshez. Határtalanul tisztelte a professzor tudományos teljesítményét, és erős személyes rokonszenvet érzett iránta (James iránt egyszerűen lehetetlen volt másként érezni), nevezetes tételét a szabad akaratról azonban képtelen volt elfogadni, amely pedig sarokköve volt a jamesi filozófiának. James túlérzékeny, beteges gyermek volt, s fiatalkorában nemegyszer mérlegelte az öngyilkosság lehetőségét, ám idővel leküzdötte önnön lelki gyöngeségét, mégpedig Renouvier francia filozófus műveinek hatására, aki azt tanította, hogy akaraterővel minden lelki (és a legtöbb testi) betegség legyőzhető. James a következőképpen fogalmazta meg csatakiáltását: „Szabad akaratom első bizonyítékaként ezentúl hiszek a szabad akaratban!” Gondolkodását 1877-ben is ez a hit uralta. Ennek a filozófiának pedig kényszerűen ütköznie kellett Kreizler egyre erősbödő meggyőződésével, amely az általa „összefüggésnek” nevezett tényező fontosságát hangsúlyozta. Nézete szerint az ember viselkedését nagyon nagy mértékben befolyásolják a korai tapasztalatok, s ezek ismerete nélkül nem is lehet vizsgálni, elemezni a tetteit. Az állati idegrendszerek és emberi reakciók vizsgálatára alkalmas eszközökkel zsúfolásig tömött Lawrence Hall-i laboratórium nem egyszer volt tanúja James és Kreizler parázs vitáinak az emberi viselkedésminták kialakulásáról s arról, mennyire határozza meg a gyermekkor a felnőttkori életvitelt. E viták heve egyre csak nőtt, s egyre több egyetemi pletyka szövődött köréjük, amíg végül a második félévben egy este hallgatóság előtt is megmérkőztek a nagy előadóteremben. A vita címe ez volt: „Lélektani jelenség-e a szabad akarat?”

A diákok nagy része megjelent, s bár Kreizler igazán briliánsan érvelt, a közönség eleve az ő tétele ellen volt hangolva. James humorérzéke sokkal fejlettebb volt, mint az övé ez idő tájt, s a harvardi fiúk nagyon élvezték szeretett professzoruk sziporkáit – az ő kárára. Vegyük még hozzá, hogy Laszlo sokat idézett pesszimista filozófusoktól, például Schopenhauertől, s nem kevésbé támaszkodott Charles Darwin és Herbert Spencer evolucionista gondolataira, melyek szerint az ember szellemi és fizikai fejlődésének egyaránt a fennmaradás a mozgatórugója. Mindezzel erős rosszallást váltott ki az egyetemistákból, aminek hallható zúgolódással adtak hangot. Beismerem, magam is vívódtam, ki mellé kellene állnom – egyfelől ott volt jó barátom, akinek gondolkodásmódja világéletemben nyomasztott, másfelől pedig egy lelkesítő ember és az ő lelkesítő filozófiája, mely határtalan lehetőségeket ígért, és nem is csak az én személyes életem, de minden ember jövője számára. Jameshez hasonlóan Theodore maga is nem egy súlyos gyerekkori betegséget győzött le, mégpedig hite szerint egyedül az akaratereje segítségével; nem is habozott egy pillanatig sem, hogy kinek az oldalára álljon, és boldogan éljenezte James nyilvánvaló diadalát.

A disputa után együtt vacsoráztam Kreizlerrel a harvardiak egy kedvelt törzshelyén a Charles-folyó túlpartján. Az étkezés közepe táján jártunk, amikor betoppant Theodore néhány barátjával. Megpillantva bennünket odajött, s arra kért, mutassam be. Tett néhány jószándékú, ám kissé csípős megjegyzést a „misztikus lélektani humbugra”, és arra, hogy az ilyesmi jellegzetesen európai hóbort, ám túlságosan messzire ment a tréfálkozásban, amikor szerencsétlen módon szóba hozta a „cigányvért” is. Laszlo édesanyja magyar volt, így nem tűrhette ezt a sértést. Felszólította Theodore-t, hogy adjon elégtételt. Az derűsen fogadta a kihívást, és az ökölvívást választotta. Tudtam, hogy Laszlo szívesebben küzdene vívótőrrel, mivel hibás bal karjával a ringben nem sok jóra számíthatott, ám a párbajkódex szerint Theodore-nak, mint kihívott félnek volt joga a fegyvernem megválasztása, így hát nem tehetett mást, beleegyezett.

Roosevelt becsületére válik, hogy amikor nekivetkőztek a mérkőzésnek a Hemenway tornateremben (ezen a késői órán egy olyan kulccsomó segítségével jutottunk be, amelyet a terem őrétől nyertem el korábban pókeren), s megpillantotta Kreizler karját, azonnal felajánlotta, hogy válasszon más fegyvert, de barátom legalább olyan makacs volt, mint amilyen büszke, és bár nyilvánvaló volt, hogy azon este másodszor néz a biztos vereség elébe, sokkal jobban megállta a helyét, mint bárki hitte volna. Sportszerűségével módfelett imponált a jelenlevőknek, és örökre megnyerte Roosevelt őszinte csodálatát. Mindnyájan visszatértünk a kocsmába, és késő éjszakáig iszogattunk együtt. Igazán bensőséges barátokká sosem váltak ők ketten, de ezen az estén igen szoros és különleges kötelék alakult ki közöttük, mely Rooseveltet valamivel nyitottabbá tette Kreizler elméletei és gondolkodásmódja iránt.

Ez a bizonyos nyitottság jó részben oka volt annak, hogy most így összegyűltünk Theodore irodájában. Elbeszélgettünk kicsit a régi szép időkről, és egy rövid időre feledtük az aktuális gondokat. Aztán a közelebbi múlt felé fordult a beszélgetés. Roosevelt őszinte érdeklődéssel kérdezgette Kreizlert az Intézetben végzett munkájáról, a gyerekekről és az elmebeteg bűnözőkről. Laszlo pedig elmondta, hogy nagy figyelemmel kísérte Theodore karrierjét (először New York állam törvényhozásának, később pedig a washingtoni Közszolgálati Bizottságnak lett a tagja). Rég nem látott jó barátok csevegtek itt, akiknek volt mit bepótolniuk társalgásban. Én elégedetten hátradőlhettem a karosszékemben, és élvezhettem a hangulatot, ami igencsak megváltozott az éjszakához, vagy akár a délelőtthöz képest.

Hanem a beszélgetés kisvártatva elháríthatatlanul a Santorelli-gyilkosságra terelődött, és könyörtelen, nyomasztó sejtelem lopózott közénk, mely éppolyan kegyetlenül törölte el a kellemes emlékeket, mint az ismeretlen fenevad a hídfőnél a szerencsétlen fiú életét.

6. FEJEZET

– Megkaptam a jelentését, Kreizler – veselkedett neki Theodore, és asztaláról felvette a papírt. – Aztán a halottkémét is. Nyilván nem fogja meglepni, hogy ez utóbbi nem mondott sok újat.

Kreizler meghitt utálattal bólogatott.

– Halottkémnek bármilyen mészárost vagy vigécet felvesznek, Roosevelt. Ilyen állást majdnem olyan könnyű kapni, mint tébolydai felügyelőséget.

– Ahogy mondja. A jelentése mindenesetre azt sugallja…

– Koránt sincs benne minden, amit felfedeztem – vetette közbe óvatosan Kreizler. – Mi több, éppen a néhány legfontosabb pont hiányzik belőle.

– Hogyan? – kapta fel a fejét Theodore olyan hirtelen, hogy az irodai munkához viselt csíptető leesett az orráról. – Hogy érti?

– Elnök úr, egy főkapitányságon sokan belenézhetnek a jelentésekbe – igyekezett Kreizler diplomatikusan fogalmazni, ami tőle valóban súlyos erőfeszítést kívánt. – Nem kívántam megkockáztatni, hogy bizonyos részletek… hm… nyilvánosságra jussanak. Egyelőre legalábbis.