Robert Galbraith

Kakukkszó

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Galbraith: The Cuckoo’s Calling

First published in Great Britain in 2013 by Sphere

Fordította: Nagy Gergely

Borítóterv: Sian Wilson

Figure © Arcangel Images

Railling © Trevillion Images

Street scene & design by LBBG

Copyright © 2013 Robert Galbraith Limited

Hungarian translation © Nagy Gergely, 2014

Hungarian edition  © GABO Kiadó, 2014

A szerző fenntartja morális jogait.

Ennek a könyvnek minden szereplője és történése (az egyértelműen közismerteken kívül) fiktív, valódi emberekhez (élőkhöz vagy holtakhoz) való esetleges hasonlóság kizárólag a véletlen műve.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-045-1

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Az igazi Deebynek,

köszönettel

Miért születtél a hulló hóra?

Jöhettél volna a kakukkszóra,

Vagy ha tőkén zöld fürtök ülnek,

Vagy mikor karcsú fecskék gyűlnek

Röpülni távol

Nyár halálától.

Miért haltál birkanyírásra?

Haltál volna az almahullásra,

Mikor a tücsöknek már nem jó,

S a búzaföld is ázott tarló,

S a szél mind felsóhajt,

Annyi szép meghalt.

Christina G. Rossetti: Siratódal

PROLÓGUS

Is demum miser est,
cuius nobilitas miserias nobilitat.

Boldogtalan, kinek hírétől

balszerencséje is hírre jut.

Lucius Accius: Telephus

Úgy zúgott az utca, mintha legyek zümmögtek volna. Ott nyomorgott a sok fotós a kordon mögött, hosszú orrú fényképezőgépeiket készenlétben tartva, leheletük felhőként párállott. A rendőrök el-elsétáltak előttük. Egyenletesen hullott a hó a sapkáikra, a vállukra. Kesztyűs kezek törölgették a lencséket. Időről időre kitört a kapkodó kattogás, amikor a fotósok serege a várakozás ideje alatt nekiállt képeket készíteni a fehér vászonsátorról az út közepén, mögötte a magas, vörös téglás lakóház bejáratáról, és a legfelső emelet erkélyéről, ahonnan az áldozat kiesett.

Az egymáshoz préselődő lesifotósok mögött fehér kisbuszok parkoltak, tetejükön hatalmas parabolaantennákkal, mellettük  újságírók beszéltek, némelyik idegen nyelven, körülöttük fejhallgatós hangtechnikusok tébláboltak. A felvételek szüneteiben a riporterek egy helyben topogtak, kezüket a néhány saroknyira lévő, nagy forgalmú kávézóból hozott kávéspoharakkal melengetve. Hogy elüssék a várakozás idejét, a prémes sapkát viselő operatőrök a fotósok hátát filmezték, az erkélyt, a holttestet takaró sátrat, majd úgy helyezkedtek, hogy nagytotálban vehessék a káoszt, ami hirtelen berobbant ebbe a nyugodt, behavazott mayfairi utcába, a fehér kőoszlopokkal keretezett, gondosan formára nyírt sövények szegélyezte fényes, fekete ajtók sorai közé. A 18-as számú ház bejáratát rendőrségi szalag zárta el. Bent, az előcsarnokban időnként feltűnt egy-egy rendőr, és köztük fehér ruhás helyszínelők is.

A tévécsatornák már órákkal ezelőtt megtudták a hírt. Az utca két végén kezdett gyülekezni a nagyközönség is, őket további rendőrök tartották távol. Egyesek kimondottan bámészkodni jöttek, mások csak megálltak munkába menet. Sokan mobiltelefont tartottak a magasba, hogy készítsenek néhány képet, mielőtt továbbmennének. Egy fiatalember, aki nem tudta, melyik is az a bizonyos erkély, sorban lefotózta mindegyiket. Pedig a középsőn egy sor dísznövény zsúfolódott össze, és a három csinosra nyírt, sűrű levelekből álló gömb mellett aligha fért volna el egy ember.

Egy csapat fiatal lány virágot hozott. Az operatőrök felvették, ahogy átadják a rendőröknek, azok meg nem igazán tudták, hová tegyék őket. Végül zavartan berakták egy rendőrségi kisbusz hátuljába, miközben tudták jól, hogy a kamerák lencséi minden mozdulatukat követik.

A hírcsatornák kiküldött munkatársai folyamatosan kommentáltak, spekulálgattak a kevéske kitudódott szenzációs információmorzsa körül.

– …a legfelső emeleti lakásból ma hajnali két óra körül. Az épület biztonsági őre hívta ki a rendőrséget…

– …egyelőre semmi jele, hogy el akarnák vinni a holttestet, amiből egyesek arra következtetnek, hogy…

– …nem tudni, egyedül volt-e, amikor lezuhant…

– …csoportok érkeztek az épületbe, hogy alaposan átkutassák.

Hűvös fény derengett a sátor belsejében. Ketten guggoltak a holttest mellett, készültek végre betenni a fekete műanyag zsákba. A fejéből egy kis vér csorgott a hóra. Az arca összeroncsolódott, feldagadt. Az egyik szeme kövér ránccá változott, de a másikból kilátszott némi vékonyka, tompa fehérség a felpuffadt szemhéjak közti résben. Ahogy a fény megcsillant a rajta lévő flitteres felsőrészen, azt a nyugtalanító érzést keltette, hogy a test megmozdult, mintha újra levegőt vett volna, vagy megfeszítette volna az izmait, mielőtt feláll. A fejük feletti vászonra puha ujjkoppintásokkal hullott a hó.

– Hol az a rohadt mentő?

Roy Carver felügyelő egyre jobban kijött a sodrából. Pocakos, sózott marhahússzín arcú férfi volt, ingein általában izzadságfoltok keretezték a hónalját. Ami kevés türelemmel rendelkezett, az már órákkal ezelőtt elfogyott. Majdnem olyan rég itt volt már, mint maga a holttest; a lába annyira átfázott, hogy már nem is érezte, és az éhségtől szédelgett is.

– A mentő kétpercnyire van – felelte Eric Wardle nyomozó akaratlanul is felettese kérdésére, miközben fülére szorított telefonjával a sátorba lépett. – Épp most szerveztem meg, hová álljon.

Carver mordult egyet. Rosszkedvét csak súlyosbította, hogy meg volt róla győződve, Wardle a fotósok miatt ilyen izgatott. A kisfiúsan jóképű, sűrű, hullámos barna hajú (most a hótól kissé ősz) nyomozó Carver véleménye szerint direkt kényelmesebben tette a dolgát azon kevés alkalommal, amikor kiléptek a sátorból.

– Legalább ezek eltűnnek majd, ha elviszik a holttestet – mondta Wardle, még mindig a fotósokat bámulva.

– Addig nem, amíg úgy viselkedünk, mintha ez egy kibaszott gyilkossági helyszín lenne! – csattant fel Carver.

Wardle nem felelt a kimondatlan kihívásra. De Carverből akkor is kirobbant.

– Ez a szegény liba kiugrott. Nem volt ott senki más! Ez a te úgynevezett tanúd, ez szétkokózta az…

– Itt van – vágott közbe Wardle, és Carver undorodva nézte, ahogy ismét kilép a sátorból, hogy a fényképezőgépek kereszttüzében várhassa be a mentőt.

A sztori maga mögé utasított politikai híreket, háborúkat, katasztrófákat. Minden változatában ott ragyogtak a képek a nő hibátlan arcáról, karcsú, feszes testéről. Az a néhány ismert tény órákon belül milliókhoz jutott el. A nyilvános veszekedés a híres baráttal, a hazaút egyedül, a kiabálás, amit meghallott valaki, és végül a halálos zuhanás…

A barát elvonóra menekült, a rendőrség nem nyilatkozott. Nem lehetett nyugta azoknak, akikkel a halála előtti estén találkozott. Több ezer flekknyi cikket, sok-sok órányi híradót töltöttek meg velük, és rövid időre még az a nő is híres lett, aki megesküdött, hogy hallott egy második veszekedést is, alig pillanatokkal a zuhanás előtt. Őt kisebb fényképpel jutalmazták a lapok a gyönyörű halott lány képe mellett.

Aztán a közvélemény szinte hallható csalódással nyögött fel, amikor bebizonyosodott, hogy a tanú hazudott. Ekkor ő vonult be egy elvonóra, a híres elsődleges gyanúsított pedig kijött, mintha a kis időjós házikó női és férfi alakja lennének, akik sohasem lehetnek kint egy időben.

Szóval akkor mégis öngyilkosság volt. Pillanatnyi döbbent csend után a sztori másodszor is lendületet vett. Megírták, hogy a lány kiegyensúlyozatlan volt, labilis, alkalmatlan a vadsága, szépsége révén ölébe hullott szupersztár életre; hogy az erkölcstelen pénzeszsákok, akik körében mozgott, megrontották; hogy új, dekadens életmódjától végleg összezavarodott amúgy is törékeny személyisége. Tanmese lett belőle, leplezetlen kárörömtől csöpögő, és annyi újságíró hivatkozott az apropóján Ikaroszra, hogy a Private Eye külön cikket jelentetett meg erről.

Végül ez a nagy izgatottság unalomba hajszolta magát, és már az újságírók sem tudtak mit hozzátenni, csak azt, hogy így is túl sokat beszéltek.

HÁROM HÓNAPPAL KÉSŐBB

ELSŐ RÉSZ

Nam in omni adversitate fortunae

infelicissimum est genus infortunii,

fuisse felicem.

Mert a sors valamennyi csapása közt

az tesz a legboldogtalanabbá, hogy

hajdan boldogok voltunk.

Boethius: A filozófia vigasztalása

(Hegyi György fordítása)

1

Bár valamennyi dráma és izgalom akadt Robin Ellacott eddigi huszonöt évében, mostanáig még sosem ébredt reggel azzal a biztos tudattal, hogy erre a napra egész életében emlékezni fog.

Nem sokkal éjfél előtt Matthew, a barátja, akivel már jó ideje együtt volt, megkérte a kezét az Erósz-szobor tövében, a Piccadilly Circus kellős közepén. A lány igenjét követő szédelgő, felszabadult pillanatban aztán bevallotta, hogy eredetileg abban a thai étteremben akarta előhozni a kérdést, ahol épp az imént vacsoráztak, csakhogy nem számolt a szomszéd asztalnál ülő néma párral, akik az egész beszélgetésüket érdeklődve hallgatták. Így hát azt javasolta, hogy sétáljanak egyet az egyre sötétebb utcákon, hiába tiltakozott Robin (hiszen mindketten korán keltek másnap). Végül megszállta az ihlet, és a szobor talapzatához vezette az összezavarodott lányt. Ott pedig minden diszkréciót félredobva (egyáltalán nem matthew-i módon), féltérdre ereszkedett, és megkérte a kezét a lépcsőkön kuporgó csövesek előtt, akik valami denaturáltszesz-szerűséget adtak körbe egy üvegben.

Robin szerint ez volt a valaha megtörtént legtökéletesebb lánykérés a házasság intézményének teljes történelme során. Matthew-nak még egy gyűrű is lapult a zsebében, ami most ott díszelgett Robin ujján – zafírköves, két gyémánttal, és pontosan ráillett a kezére. Egész úton, amíg beért a városba, azt bámulta az ölében fekvő kezén. Most már volt ez a történetük Matthew-val, olyan valódi családi történet, amit az ember elmesélhet a gyerekeinek, amiben apa terve (Robinnak nagyon tetszett, hogy megtervezte az egészet) dugába dől, és valami spontán dolog alakul ki helyette. Robinnak tetszettek a csövesek, a hold, és Matthew is, ahogy ott térdelt rémülten, zavartan; tetszett neki Erósz meg a jó öreg, koszos Piccadilly is, meg a fekete taxi, amivel hazamentek Claphambe. Igazából nem sok hiányzott hozzá, hogy tetsszen neki egész London, bár az alatt a három hónap alatt, amióta itt élt, még nem igazán sikerült megszeretnie. Még a vele egy metrókocsiba bezsúfolódott sápadt, türelmetlen utastársait is bearanyozta a gyűrű ragyogása. Robin kilépett a hűvös márciusi napfénybe a Tottenham Court Road metróállomásáról, hüvelykujjával végigsimított a platinakarika alján, és szinte felrobbant benne a boldogság a gondolatra, hogy az ebédszünetben talán vehetne majd néhány esküvői magazint.

A férfiak tekintete meg-megállapodott rajta, ahogy lassan átevickélt az útfelbontásokon az Oxford Street elején, időnként a jobb kezében tartott papírra pillantva. Robin minden felfogás szerint csinos lány volt, magas és telt idomú, hosszú, vörösesszőke hajjal, amely minden fürge léptével hullámzott a vállán; a hűvös levegőben még sápadt arca is kipirosodott kissé. Ma kezd egy egyhetes titkárnői turnust. Alkalmi munkákat vállalt, amióta Londonba jött, hogy Matthew-val lehessen, bár már nem tart ez sokáig. Most már ott sorakoztak a naptárában az általa igazinak hívott állásinterjúk is.

Ezekben az unalmas, rövid munkákban gyakran az volt a legnagyobb kihívás, hogy az ember egyáltalán megtalálja a munkahelyet. A yorkshire-i kisváros után, amit otthagyott, London hatalmasnak, bonyolultnak és bevehetetlennek tűnt számára. Matthew mondta is, hogy ne mászkáljon folyton nyitott útikönyvvel a kezében, mert attól turistának néz ki, és veszélybe is sodorhatja magát. Ezért aztán egyre gyakrabban elnagyolt, kézzel rajzolt térképkékre hagyatkozott, amiket a munkaközvetítőnél firkantott le neki valaki. De nem volt róla meggyőződve, hogy ettől őslakosabb londoninak látszik.

A munkaterületet körülvevő fémkerítések és kék műanyag paravánok miatt még sokkal kevésbé látta, merre is kéne tartania, mert azok eltakarták a kezében tartott papírdarabon bejelölt viszonyítási pontok nagy részét. Átment a felbontott úton egy magas irodaépület előtt, ami a térképén Centre Point néven szerepelt. A sűrű sorokban álló egyforma, négyzet alakú ablakok gigantikus betongofrira emlékeztették. Aztán továbbindult arrafelé, amerre a Denmark Streetet sejtette.

Szinte véletlenül talált rá, miután végigment egy Denmark Place nevű szűk mellékutcán, és egy rövid kis utcára jutott, teli színes kirakatokkal – gitárok, zongorák, és mindenféle egyéb zeneszerszám díszelgett bennük. Az út közepén egy lyuk tátongott, körülötte piros-fehér korlátok, és a fényvisszaverő mellényt viselő munkások már így kora reggel is füttyögtek utána – Robin úgy tett, mintha nem hallotta volna.

Az órájára nézett. Mivel szokás szerint számolt időt arra is, hogy esetleg eltéved, negyed órával előbb érkezett meg. Új munkahelye épületének jellegtelen, feketére festett ajtaja a 12 Bar Café bal oldalán helyezkedett el, az irodatulajdonos neve egy letépett, vonalas papírdarabra volt felírva és odacelluxozva a második emeleti csengőre. Egy rendes napon, amikor nem ragyog az ujján ez a vadonatúj gyűrű, Robin talán lehangolónak találta volna ezt, ma azonban a koszos papírdarab és az ajtóról lepattogzó festés (akárcsak a csövesek tegnap este) pusztán életszerű részleteknek tűntek a díszletben, ahol az ő nagy, romantikus története játszódik. Megint ránézett az órájára (megcsillant a zafír, Robinnak pedig nagyot dobbant a szíve, most már egész életében nézheti ezt a csillogó követ!), és egyetlen euforikus pillanat alatt eldöntötte, hogy felmegy korábban, és mutat egy kis lelkesedést a munka iránt, ami igazából a legkevésbé sem érdekelte.

Már épp nyúlt volna a csengő felé, amikor felpattant a fekete ajtó, és egy nő rohant ki rajta az utcára. Egy furán mozdulatlan másodpercig egyenesen egymás szemébe néztek, míg mindketten felkészültek az összeütközésre. Robin érzékei szokatlanul élesen működtek ezen az elvarázsolt reggelen. A pillanat törtrészéig látta ezt a fehér arcot, de úgy érezte, annyira megjegyezte, hogy egy kicsivel később (amikor alig egy centivel egymás mellett elslisszolva sikeresen elkerülték az ütközést, és a sötét hajú nő elsietett az utcán, majd befordulva a sarkon eltűnt szem elől) emlékezetből is tökéletes képet tudna rajzolni róla. Nem is csak az arc kivételes szépsége maradt meg ennyire a fejében, hanem inkább a nő arckifejezése, amely sápadtan dühös, de mégis furcsán felvillanyozott volt.

Robin megfogta az ajtót, mielőtt az bezáródott volna, és belépett az ütött-kopott lépcsőházba. Régimódi vaslépcső kerengett felfelé az ugyanilyen ódon, ráccsal körbevett liftakna körül. Odafigyelve, nehogy a cipője sarka beleakadjon a lépcsőfokok fémhálójába, felment az első lépcsőfordulóig, el egy ajtó előtt, amin egy bekeretezett, laminált poszter díszelgett CROWDY GRAFIKAI STÚDIÓ felirattal, majd továbbindult. Csak amikor egy emelettel feljebb ért, az üvegajtó elé, akkor jött rá, milyen munkahelyre is küldték kisegíteni ma. A munkaközvetítőnél senki sem szólt erről. A lent, a csengő melletti papírdarabon látott név itt egy üvegtáblába volt gravírozva: C. B. STRIKE, alatta pedig még egy szó: MAGÁNNYOMOZÓ.

Robin teljesen mozdulatlanná dermedt, a szája kissé megnyílt. Olyan csodálat járta át, amit nem értett volna meg egyetlen ismerőse sem. Még soha, egyetlen embertársának (beleértve Matthew-t) sem fedte fel egész életét végigkísérő, titkos, gyerekes vágyát. És hogy ez pont ma történik meg, éppen ma! Olyan volt, mintha Isten rákacsintott volna (és még ezt is valahogy a mai nap varázsához kapcsolta, Matthew-hoz, a gyűrűhöz, akkor is, ha jobban belegondolva semmiféle kapcsolat nem volt közöttük).

Kiélvezte a pillanatot, úgy lépett közelebb nagyon lassan a gravírozott ajtóhoz. Kinyújtotta a bal kezét (a zafír most sötéten csillogott ebben a halványabb fényben) a kilincs felé – de mielőtt elérte volna, az üvegajtó felpattant.

Ezúttal azonban nem sikerült elkerülnie. Egy százkilós, zilált kinézetű férfi rohant bele meglepetten. Robin elveszítette az egyensúlyát, és elesett. A táskája a levegőbe repült, és karjaival szélmalomként csapkodva dőlt hátra, a halálos lépcső felett tátongó mélység felé.

2

Strike-nak meg sem kottyant az ütközés, de hallotta a női sikolyt, és ösztönösen cselekedett – egyik hosszú kezével gyorsan előrenyúlva megragadott egy maréknyi ruhát-embert. Ekkor másodszor is sikítás visszhangzott a lépcsőház kőfalai közt, ezúttal már a fájdalomé, de egy határozott fogással és rántással sikerült újra egyenesbe hoznia a lányt. A sikolyok még mindig ott pattogtak a falak között, és Strike ekkor jött rá, hogy ő is elkiáltotta magát: – Jézusom!

A lány kétrét görnyedve, nyöszörögve támaszkodott az iroda ajtajának. Abból, amilyen féloldalasan hajolt előre, egyik kezével mélyen a kabátja hajtókája alá nyúlva, Strike levonta a következtetést – úgy mentette meg, hogy jó alaposan belemarkolt a bal mellébe. A hullámos, világosszőke hajzuhatag elrejtette a lány kipirult arcának nagy részét, de Strike látta, hogy egyik, így is kivillanó szeméből a fájdalom könnyei csorognak.

– Bassza meg… elnézést! – A hangos szavak megint visszhangot vertek a lépcsőházban. – Nem láttam magát… nem gondoltam, hogy van itt valaki…

Valahonnan alulról felkiabált a fura, magányos reklámgrafikus, aki az alattuk lévő irodát foglalta el: – Mi folyik ott fent? – Még egy másodperc, és felülről is tompa méltatlankodás jelezte, hogy a lenti bár tulajdonosát, aki a Strike irodája fölötti tetőtéri lakásban élt, szintén megzavarta (talán fel is ébresztette) a ricsaj.

– Jöjjön be…

Strike az ujjai hegyével – hogy még véletlenül se érjen hozzá a lányhoz, aki az ajtónak dőlve állt – kitárta az ajtót, és sietve betessékelte az irodába.

– Minden rendben? – szólt fel újra sírós hangján a reklámgrafikus.

Strike bevágta maga mögött az ajtót.

– Jól vagyok – hazudta Robin remegő hangon, kissé még mindig előregörnyedve, a mellkasára szorított kézzel. Strike-nak háttal állt meg. Egy-két pillanat múlva felegyenesedett és megfordult. Az arca skarlátvörös volt, a szeme még mindig nedves.

A férfi, aki véletlenül így nekiment, hatalmas termetű volt. Magassága és szőrössége, na meg finoman kiemelkedő pocakja is egy grizzlymedvét juttatott eszébe. Egyik szeme feldagadt, bekékült, és egy vágás díszelgett épp a szemöldöke fölött. Az arca bal oldalán és vastag nyakán jobb felől (a gyűrött ing kigombolódott gallérja felett) a duzzadt, fehér szélű körömnyomokban beszáradt vért pillantott meg.

– Maga St-Strike úr?

– Aha.

– Én… én a helyettes vagyok.

– A micsoda?

– A helyettes titkárnő. Az Ideiglenes megoldásoktól.

Az ügynökség neve sem törölte le a hitetlenkedő kifejezést a férfi viharvert arcáról. Csak bámultak egymásra idegesen, ellenségesen.

Akárcsak Robin, Cormoran Strike is jól tudta, hogy az elmúlt tizenkét óra mindörökre megmarad az emlékezetében – az éjszaka, ami új korszakot nyitott az életében. Most pedig, úgy tűnt, a sors csinos, bézsszín ballonkabátba bújt küldöttel gúnyolódott azon, hogy az élete épp a katasztrófa felé rohan. Neki nem kellett helyettes. Amikor elküldte Robin elődjét, azzal fel is akarta mondani a szerződésüket.

– Mennyi időre küldték?

– Egy… először egy hétre – felelte Robin, akit még sosem fogadtak ennél kevésbé lelkesen.

Strike gyorsan elvégzett egy gyors fejszámolást. Az ügynökség vérlázítóan magas áraival a helyettes egyheti fizetése csak még kezelhetetlenebb mélységekbe taszítaná a tartozását. Könnyen lehet, hogy ez lenne az utolsó csepp, amit az első számú hitelezője már emleget egy ideje.

– Megbocsát egy pillanatra?

Az üvegajtón át távozott a helyiségből, majd rögtön jobbra fordult, egy apró, nyirkos vécébe. Itt bezárta maga mögött az ajtót, és belebámult a mosdó fölötti megrepedt, foltos tükörbe.

Nem éppen csinos tükörkép nézett vissza rá. Strike magas, domború homloka, széles orra és vastag szemöldöke egy bokszolónak állt, fiatal Beethovenre emlékeztetett, és ezt csak tovább erősítette a megdagadt, bekékült szeme. Sűrű, göndör, szőnyeghez hasonlóan ruganyos hajának köszönhetően kamaszkori becenevei közt helyet kapott a Fanszőrhaj is. Öregebbnek nézett ki harmincöt événél.

Belenyomta a lefolyóba a dugót, és megtöltötte hideg vízzel a repedezett, koszos mosdókagylót. Nagy levegőt vett, és lüktető fejét egyszerűen bedugta a vízbe. Az így kiszorított víz a cipőjére loccsant, de tudomást sem vett róla. Jólesett ez a tíz másodpercnyi jeges, vakon mozdulatlan megkönnyebbülés.

A fejében összefüggéstelen képek villantak fel az előző estéről, ahogy három fiók tartalmát egy katonai málhazsákba gyömöszöli, Charlotte meg kiabál vele közben; ahogy az a hamutartó eltalálja a szemöldökcsontján, amikor az ajtóból visszanéz; ahogy átgyalogol a sötét városon az irodájáig, ahol az íróasztalánál, a székben alszik egy-két órát. Aztán a végső, mocskos jelenet, miután Charlotte a hajnali órákban a nyomára akadt, és nekiugrott, hogy beledöfje azt a néhány tőrt, ami még benne szorult, amikor Strike eljött tőle; ahogy úgy döntött, hagyja elmenni, amikor kiviharzott az ajtón rögtön azután, hogy végigkarmolta az arcát; végül az az elborult pillanat, amelyben mégis utánavetette magát. És az üldözés éppoly gyorsan véget is ért, mint ahogy elkezdődött, ennek a vigyázatlan, felesleges lánynak a közbelépésével, akit így meg kellett mentenie, aztán pedig kiengesztelnie.

Szisszenő levegővétellel és egy mordulással jött fel a hideg víz alól, kellemesen tompán bizsergett az arca, a feje. Az ajtó hátoldalára akasztott kartonpapírszerű törülközővel megszárítkozott, és újra mogorva tükörképét kezdte bámulni. Most, hogy lemosta a vért, a karmolások az arcán semmivel sem látszottak súlyosabbnak a párna gyűrődéseinek lenyomatánál. Charlotte mostanra már odaért a metróhoz. Az egyik gondolat, ami az imént arra sarkallta, hogy utánaeredjen, az volt, nehogy a vonat elé vesse magát. Egyszer, még a húszas éveik közepén, egy különösen kemény veszekedés után felmászott a tetőre, ott billegett részegen, és megesküdött, hogy leugrik. Talán hálásnak is kellene lennie, hogy az Ideiglenes megoldások miatt ezúttal nem tudott utánamenni. A ma hajnali jelenet után már tényleg nem volt visszaút. Ezúttal már tényleg muszáj, hogy vége legyen.

Egyik kezével az átázott gallért rángatta a nyakán, a másikkal meg elhúzta az ajtó rozsdás reteszét. Kilépett a vécéből, és be az üvegajtón.

Kint az utcán rákezdte egy légkalapács. Robin az íróasztal előtt állt, háttal az ajtónak. Amikor Strike belépett, gyorsan kihúzta a kezét a kabátja alól, ő pedig rájött, hogy még mindig a mellét fájlalja.

– Minden rend… jól érzi magát? – kérdezte Strike, tekintetével gondosan elkerülve a sérült területet.

– Remekül. Nézze, ha nincs rám szüksége, megyek – felelte Robin, megőrizve méltóságát.

– Ne… nem kell, ne menjen – vágta rá egy hang Strike szájából, bár ő maga is undorodva hallgatta. – Egy hét… aha, az még jó lesz. Ööö… itt a mai posta… – Azzal rögtön fel is kapta a lábtörlőről, és szétterítette a lány előtt az üres asztalon, mint valami engesztelő áldozatot. – Szóval akkor, ha átnézné ezeket, felvenné a telefont, úgy általában összepakolna kicsit… a számítógép jelszava Hatherill23, mindjárt leírom… – És leírta, a lány óvatos, kételkedő tekintetének kereszttüzében. – Hát, tessék. Én itt leszek bent.

Azzal besétált a belső irodába, gondosan behúzta maga mögött az ajtót, aztán megállt teljesen mozdulatlanul, és a málhazsákot nézte az üres íróasztalon. Ott volt benne mindene, mert abban nem nagyon reménykedett, hogy a dolgainak Charlotte-nál hagyott kilenctizedét még valaha viszontlátja. A nő ebédidőre minden bizonnyal meg is szabadul tőlük, felgyújtja őket, kidobja az utcára, összevagdossa, hipóval önti le. Odakint könyörtelenül folytatta a légkalapács.

És most itt van az, hogy már lehetetlen visszafizetnie tornyosuló adósságait; hogy vállalkozása közelgő csődjéből további rémes dolgok következnek; hogy Charlotte-ot elhagyva máris dereng valami ismeretlen, bár nyilván szörnyű folytatás – így kimerültségében rászakadt Strike-ra ez az egész nyomorúság, mint valami iszonyatos kaleidoszkóp színei.

Jóformán észre sem vette, hogy megmozdult, és máris a székében találta magát, amelyben az éjszaka második felét töltötte. A papírvékony elválasztófal másik oldaláról mozgolódás tompa hangjai szűrődtek be hozzá. Az ideiglenes megoldás nyilván most kapcsolja be a számítógépet, és rövidesen felfedezi, hogy vagy három hete egyetlen e-mail sem jött munkaügyben. Aztán nekiáll kibontani a postán érkezett utolsó figyelmeztetéseket – erre ő maga kérte. Strike ismét az asztalra borult, arccal előre. Kimerült, sajgott mindene, és éhes is volt. Két karjával körbeölelte a fejét és eltakarta szemét-fülét, hogy ne kelljen végighallgatnia, hogyan válik nyilvánvalóvá megaláztatása egy vadidegen előtt, ott kint.

3

Öt perccel később kopogtak az ajtón; Strike már épp majdnem elaludt, de erre hirtelen felült a székben.

– Elnézést…

Öntudatlanul is megint Charlotte-ba bonyolódtak a gondolatai, és meglepte ez az idegen lány, ahogy belépett az ajtón. Közben letette a kabátját, így előtűnt a szorosan, egész csábítóan a testére simuló krémszínű pulóvere.

Strike a homloka közepére bámulva felelt neki: – Tessék?

– Egy ügyfél van itt. Beküldjem?

– Mi van itt?

– Egy ügyfél, Mr. Strike.

Strike csak nézte egy-két másodpercig, és közben igyekezett feldolgozni ezt az információt.

– Igen, jól van… nem, nem, legyen szíves, adjon néhány percet, Sandra, és aztán küldje be!

A lány szó nélkül kiment.

Strike alig egy pillanatot vesztegetett arra, hogy elgondolkodjon, vajon miért is szólította Sandrának, aztán máris talpra ugrott. El kellett ugyanis érnie, hogy ha lehet, ne úgy nézzen ki (és ne is olyan szaga legyen), mint aki ruhában aludt. Az asztal alól előhalászta a málhazsákját, és kihúzott belőle egy tubus fogkrémet – ebből vagy nyolc centit belenyomott a kitátott szájába. Azt is észrevette, hogy az előbbi mosakodástól elázott a nyakkendője, és az ingét elöl végig vércseppek borítják. Mindkettőt gyorsan lerántotta magáról (a gombok hangosan pattogtak a falakon és az iratszekrényeken), és a zsákjából előhúzott egy tiszta, bár meglehetősen gyűrött inget. Belebújt, vastag ujjaival ügyetlenkedett a gombokon. Miután eldugta szem elől a zsákot az üres iratszekrény mögé, sietve leült, és megdörzsölte a szeme sarkát, nincs-e benne csipa; közben pedig végig azon töprengett, ez az úgynevezett ügyfél vajon igazi-e, és tényleg hajlandó-e valódi pénzzel fizetni a magánnyomozói szolgálataiért. Tizennyolc hónapos, csőd felé rohanó zuhanása során Strike ugyanis megtanulta, hogy ezek közül egyiket sem veheti készpénznek. Két ügyfelének még mindig a nyakára kellett járnia, hogy fizessék ki a tartozásukat, egy harmadik pedig megtagadta, hogy akár egy pennyt is fizessen, mert nem tetszett neki, amit Strike talált. Tekintve, hogy egyre súlyosabban eladósodott, és a környék lakbéreinek felülvizsgálata azzal is fenyegetett, hogy elveszíti ezt a remek irodát London központi részén, amelyben pedig mindig akkora örömét lelte, Strike nem engedhette meg magának, hogy ügyvédet fogadjon. Képzeletben mostanában keményebb, nyersebb módszerekhez folyamodott, hogy járandóságait bevasalja – nagy megelégedésére szolgált volna látni, ahogy legelegánsabb adósa összekucorodik a baseballütője előtt.

Ismét nyílt az ajtó. Strike gyorsan kihúzta a mutatóujját az orrlyukából, és kiegyenesedett a székben. Igyekezett jókedvűnek, élénknek tűnni.

– Mr. Strike, az úr Mr. Bristow.

Robin nyomában belépett a lehetséges ügyfél is. Első ránézésre jó benyomást keltett. Határozottan nyúlszerű megjelenése volt, a felső ajka kissé vékonyabb, és nem takarta el jókora első fogait; az arca homokszínű, és szemüvege vastagságából ítélve kissé rövidlátó is lehetett. Viszont csodás szabású, sötétszürke öltönyt viselt, és csillogó, világoskék nyakkendője, karórája, cipője mind drágának tűnt.

Az idegen makulátlan fehér inge csak még inkább arra emlékeztette Strike-ot, hogy az ő ruháit vagy ezer ránc barázdálja. Felállt, hogy minél előnyösebben mutathassa meg Bristow-nak 190 centis magasságát, szőrös kezét felé nyújtotta, és igyekezett látogatója ruházati előnyét azzal kompenzálni, hogy a mosáshoz is túl elfoglalt ember látszatát kelti.

– Cormoran Strike, örvendek!

– John Bristow – felelte a másik, és kezet ráztak. Kellemes hangja volt, kulturált, bizonytalan. A pillantása megakadt Strike feldagadt szemén.

– Hozhatok önöknek egy kis teát vagy kávét? – érdeklődött Robin.

Bristow egy eszpresszót kért, feketén, Strike pedig nem válaszolt, mert épp akkor vett észre egy vastag szemöldökű, ronda tweedkosztümöt viselő fiatal nőt a kinti helyiségben, az ajtó mellett álló kopott kanapén. Már-már a hihetetlennel határos, hogy ugyanabban az időben két érdeklődő is érkezzen. De hát csak nem egy másik helyettes titkárnő az?

– És ön, Mr. Strike? – kérdezte Robin.

– Tessék? Ó… kávét, feketén, két cukorral. Köszönöm, Sandra – felelte, még mielőtt meggondolhatta volna magát. Látta, ahogy a lánynak megrándul a szája, amikor behúzta maga után az ajtót. Csak akkor jutott eszébe, hogy nincs is az irodában sem kávé, sem cukor, de még csésze sem.

Bristow most leült, miután Strike erre kérte, és körbenézett a leharcolt irodában. Strike attól tartott, az arca csalódottságot tükröz. Valami olyasfajta idegességet látott ezen az ügyfélen, amit gyanakvó férjekhez szokott kapcsolni; ugyanakkor a férfi halványan valamiféle tekintélyt is sugárzott, főleg a nyilvánvalóan drága öltönye révén. Strike azon tűnődött, vajon hogyan jutott el hozzá Bristow. Nehéz elterjeszteni az ember hírét, ha egyetlen ügyfelének sincsenek barátai (legalábbis ezt sírták el neki rendszeresen a telefonban).

– Mit tehetek önért, Mr. Bristow? – érdeklődött, miután ő is leült.

– Nos, ööö… valójában szeretném előbb megkérdezni… azt hiszem, mi már találkoztunk.

– Valóban?

– Biztosan nem emlékszik rám, sok-sok évvel ezelőtt történt… de azt hiszem, maga jó barátja volt az öcsémnek, Charlie-nak. Charlie Bristow-nak. Aki meghalt… balesetben… kilencévesen.

– A rohadt életbe! – szakadt ki Strike-ból. – Charlie… persze, emlékszem.

És valóban tökéletesen emlékezett. Charlie Bristow egyike volt számos barátjának, akiket bonyolult, folytonos költözésekkel tarkított gyerekkora során összegyűjtött. Különös vonzerejű, vad, féktelen gyerek volt, a legmenőbb srácok csapatának vezére Strike új, londoni iskolájában. Charlie csak rápillantott a kemény cornwalli akcentusú, hatalmas termetű új fiúra, és egyből kinevezte legjobb barátjának és alvezérének. Két szédítő hónapnyi legjobb barátság és rosszalkodás következett. Strike (akit mindig ámulatba ejtett, milyen zökkenőmentes más gyerekek élete, milyen normális, rendes családban élnek, ráadásul éveken át ugyanabban a szobában) élénken emlékezett Charlie-ék házára is. Jókora, fényűző ház volt. Hosszú, napsütötte pázsit terült el előtte, a fák ágai között egy kis faházikóval, és Charlie édesanyja citromos jégkásával is megkínálta őket.

És aztán jött a húsvéti szünet utáni első tanítási nap minden előzmény nélküli iszonyata, amikor a tanárnő bejelentette, hogy Charlie nem jön vissza, hogy meghalt, a biciklijével belehajtott egy kőfejtőbe Walesben, ahol a szünetet töltötte. Gonosz, vén csoroszlya volt ez a tanárnő, nem is állta meg, hogy tovább ne mondja. Charlie-nak (aki, mint mindannyian emlékeznek rá, gyakran nem fogadott szót a felnőtteknek) kimondottan megtiltották, hogy a kőfejtő közelébe menjen, de ő akkor is odament, talán hivalkodásból – itt viszont meg kellett állnia, mert az első sorban máris zokogott két kislány.

Attól a naptól fogva Strike mindig egy nevető, szőke kisfiú dirib-darabra törő arcát látta maga előtt, valahányszor kőfejtőt látott (vagy csak elképzelt). Nem lepte volna meg, ha Charlie Bristow egykori osztályából mindenkiben ugyanígy benne maradt volna valami félelem a nagy, sötét veremtől, a meredek zuhanástól, a könyörtelen szikláktól.

– Persze, emlékszem Charlie-ra – ismételte meg.

Bristow ádámcsutkája megrándult kissé.

– Nos, igen. Szóval a neve, tudja, annyira tisztán emlékszem, hogy Charlie beszélt magáról a szünetben, néhány nappal azelőtt, hogy meghalt. A barátom, Strike, mondogatta, Cormoran Strike. Szokatlan, nemde? Honnan jön a Strike név, nem tudja? Még sosem találkoztam vele.

Nem Bristow volt az első, akinél Strike megfigyelte, hogy megragad bármilyen más mellékes témát (az időjárást, a dugódíjat, hogy milyen meleg italokat szeret), csak hogy ne kelljen arról beszélnie, amiért felkereste őt.

– Úgy tájékoztattak, a gabonához van köze – felelte. – A gabona méréséhez.

– Komolyan? Semmi köze a verekedéshez vagy a munkabeszüntetéshez, ha-ha… nem… Szóval, tudja, amikor olyasvalakit kerestem, aki ebben a bizonyos ügyben segíthetne, megláttam a maga nevét a telefonkönyvben – Bristow-nak itt elkezdett fel-le járni a térde –, és talán el tudja képzelni, hogy… hát, valami jelféleségnek tűnt. Jelnek Charlie-tól. Hogy jól gondolom.

Megint rándult egyet az ádámcsutkája, ahogy nyelt.

– Értem – bólintott óvatosan Strike. Remélte, hogy ez az ember nem valamiféle médiumnak nézi.

– A húgomról van szó, tudja – szólalt meg Bristow.

– Értem. Valami bajba került?

– Meghalt.

Strike-nak épphogy csak sikerült türtőztetnie magát, nehogy kiszakadjon belőle: micsoda, a húga is?

– Sajnálom – mondta inkább óvatosan.

Bristow gyors, rövid bólintással fogadta a részvétnyilvánítást.

– Nekem… nem könnyű ez. Először is tudnia kell, hogy a húgom… Lula Landry. Volt.

Rövid időre feltámadt Strike-ban a remény, hogy talán érkezett egy új ügyfele, most azonban lassan ismét porrá omlott, mint egy sírkő, és mindezt pokoli csapásként érzékelte a gyomrában. Ennek az embernek itt vele szemben kényszerképzetei vannak – már ha nem igazi őrült. Hogy ez a sápadt, nyúlfejű ember ugyanabból a génállományból származzon, mint Lula Landry, a bronzszín bőrű, csodás lábú, gyémánt ritkaságú szépség, az nagyjából annyira lehetetlen, mint két egyforma hópelyhet találni.

– A szüleim örökbe fogadták – tette hozzá Bristow bátortalanul, mintha kitalálta volna Strike gondolatait. – Mindannyiunkat örökbe fogadtak.

– Aha – felelte Strike. Különösen jó memóriája volt. Visszagondolt arra a hatalmas, hűvös, kifogástalan rendben tartott házra, a több hektáros, napsütötte kertre, és megjelent előtte Bristow-ék fakó, szőke anyja, ahogy ott ül a kerti asztalfőn, felhangzott a félelmetes apa távoli, dörgő hangja, előtűnt a gyümölcstortát piszkáló barátságtalan báty, és maga Charlie is, aki a bohóckodásával megnevettette az anyjukat. Kislány nem volt.

– Maga nem találkozhatott Lulával – folytatta Bristow, megint mintha Strike ki nem mondott gondolataira válaszolna. – Őt csak azután fogadták örökbe a szüleim, hogy Charlie meghalt. Négyévesen került hozzánk, néhány éve már állami gondozásban élt akkor. Én majdnem tizenöt éves voltam. Még most is emlékszem, ahogy ott álltam a bejárati ajtónál, amikor apám felsétált vele a kocsifelhajtón. Olyan kis piros kötött sapka volt rajta. Anyám még mindig őrizgeti.

John Bristow itt hirtelen, megdöbbentő módon könnyekben tört ki. A két kezével eltakarta az arcát, úgy zokogott, háta meggörbült, remegett, ujjai között könnyek és takony folyt ki. Valahányszor már úgy tűnt, egy kicsit úrrá lett magán, megint kitört belőle a zokogás.

– Elnézést… elné… Jézusom!

Lihegett, csuklott is, egy összehajtott zsebkendővel a szemüvege alá nyúlva törölgette a szemét, úgy próbált megnyugodni.

Kinyílt az ajtó, és Robin jött be háttal, kezében egy tálcával. Bristow elfordult tőle, a válla emelkedett-süllyedt, remegett. A nyitott ajtón át Strike ismét megpillantotta a kinti helyiségben a kosztümös nőt, aki most haragos pillantást vetett rá egy kinyitott Daily Express fölött.

Robin két csészét tett az asztalra, egy tejeskancsót, egy cukortartót és egy tányérka csokis kekszet. Strike egyiket se látta még soha életében. Amikor megköszönte, a lány erőtlenül elmosolyodott, aztán elindult kifelé.

– Várjon csak egy kicsit, Sandra! – szólt utána Strike. – Legyen szíves.

Fogott egy darab papírt, amit az asztalon talált, és lecsúsztatta a térdére. Bristow még mindig halk nyeldeklő hangokat hallatott, Strike pedig nagyon gyorsan és a lehető legolvashatóbb írásával azt írta a papírra: Kérem, keressen rá Lula Landryra, és tudja meg, örökbe fogadták-e, és ha igen, kicsoda. Ne beszéljen a kint ülő nővel (hogy kerül ide egyáltalán?) arról, amit csinál. Írja le a fenti kérdésekre a válaszokat, és hozza be nekem ide, de ne mondja ki hangosan, mit talált.

Átadta Robinnak a papírt. A lány szó nélkül elvette, és távozott.

– Elnézést… nagyon sajnálom – lihegte Bristow, amikor bezárult mögötte az ajtó. – Ez a… általában nem… visszamentem dolgozni, ügyfelekkel tárgyaltam… – Néhányszor mély lélegzetet vett. Így, hogy tiszta piros volt a szeme, csak még jobban hasonlított egy albínó nyúlra. A jobb térde még mindig fel-le járt. – Csak olyan borzalmas volt ez az egész – suttogta, miközben még mindig mélyeket lélegzett. – Lula… és hogy az anyám is haldoklik…

Strike-nak már összeszaladt a nyál a szájában a csokis keksz láttán, mintha több napja nem evett volna semmit, de úgy érezte, nem tűnne épp együtt érzőnek, ha falatozni kezdene, míg Bristow remeg, szipog, és a szemét törölgeti. Kint az utcán még mindig géppuskaként dübörgött a légkalapács.

– Teljesen feladta, amióta Lula meghalt. Az végleg összetörte. Elvileg múlóban volt a rákja, de most kiújult, és azt mondják, már nem is tehetnek semmit. Úgy értem, így másodszorra. Charlie után is összeomlott egy kicsit. Apám azt gondolta, egy másik gyerek segíthetne. És mindig is akartak egy kislányt. Nem ment könnyen az ügyintézés, de Lula vegyes származású is volt, nehezebb volt neki helyet találni, úgyhogy… – egy elfojtott zokogással fejezte be – sikerült elhozniuk. És mindig olyan szé-szép volt. Az Oxford Streeten fe-fedezték fel, anyámmal vásárolgattak. Leszerződtette az Athena. Ez az egyik legjobb nevű ügynökség. Tizenhét éves korára már te-teljes állású modellként dolgozott. A halálakor úgy tízmilliós vagyonnal rendelkezett. Nem is tudom, miért mondom el mindezt magának. Biztosan maga is tudja. Luláról mindenki mindent tud… vagy azt hiszi.

Ügyetlenül a csészéjéért nyúlt. Annyira remegett a keze, hogy a kávé kiloccsant tökéletesen élesre vasalt nadrágjára.

– Pontosan miben szeretné, ha a segítségére lennék? – érdeklődött Strike.

Bristow bizonytalan mozdulattal visszatette a csészét az asztalra, aztán szorosan összekulcsolta a két kezét.

– Azt mondják, a húgom megölte magát. Én ezt nem hiszem el.

Strike-nak eszébe jutottak a tévében látott képek, a fekete hullazsák a hordágyon, ahogy vibrál a vakuk fényében, míg berakják a mentőautóba; a lassan meginduló kocsi köré gyűlő fotósok, akik magasba tartott géppel próbálnak elkapni valamit a sötétített ablakokon keresztül; a fekete üvegről visszapattanó fények. Többet tudott Lula Landry haláláról, mint amennyit valaha tudni akart róla, és ugyanez volt érvényes gyakorlatilag mindenkire Nagy-Britanniában, aki nem kómában fekszik. Annyi felől bombázták őket a sztorival, hogy az embert akarata ellenére is érdekelni kezdte, és még fel sem ocsúdott, máris olyan sok mindent tudott az ügy részleteiről és olyan határozott véleménye volt, hogy alkalmatlan lett volna esküdtszéki tagnak.

– Volt vizsgálat, nemde?

– Igen, de a nyomozást vezető rendőrtiszt kezdettől meg volt róla győződve, hogy öngyilkosság történt, pusztán azért, mert Lula lítiumot szedett. Hogy mi minden kerülte el a figyelmét… még az interneten is észrevették az emberek. – Bristow teljesen lehetetlen mozdulattal Strike íróasztala felé bökött a mutatóujjával, ahol elvárható lett volna, hogy álljon egy számítógép.

Rövid kopogás hallatszott, és nyílt az ajtó. Robin lépett be, átadott Strike-nak egy összehajtott papírt, majd ismét kiment.

– Elnézést, megengedi? – kérdezte Strike. – Már vártam ezt.

A térdén hajtogatta szét a lapot, hogy Bristow ne láthassa. A következőket olvasta rajta: Lula Landryt Sir Alec és Lady Yvette Bristow fogadta örökbe négyéves korában. Gyerekkorában Lula Bristow-nak hívták, de amikor modellkedni kezdett, felvette az anyja leánykori nevét. Van egy bátyja, John, aki ügyvéd. A kint ülő nő Mr. Bristow barátnője, titkárnő a cégénél. Mindketten a Landry, May, Pattersonnál dolgoznak, a céget Lula és John anyai nagyapja alapította. A honlapjukon találtam képet John Bristow-ról, ugyanazt az embert ábrázolja, akivel épp beszél.

Strike összegyűrte a papírt, és a lábánál álló szemétkosárba dobta. Meg volt döbbenve. John Bristow nem képzelgő, ez a helyettes meg, akit ma ideküldtek neki, úgy tűnik, több kezdeményezőkészséggel és a központozás jobb ismeretével bír, mint eddig bármelyik titkárnője.

– Elnézést, folytassa csak – fordult Bristow-hoz. – Mit is mondott épp… a vizsgálatról?

– Nos, igen – folytatta Bristow, miközben nedves zsebkendőjével az orrát nyomkodta. – Hát, nem fogom eltagadni, hogy Lulának akadtak gondjai. Az igazat megvallva pokollá tette anyám életét. Nagyjából akkortájt kezdődött, hogy apánk meghalt… minden bizonnyal maga is tudja… istenem, mennyi mindent írtak róla a lapok… de Lulát kitették az iskolából, mert valami kábítószeres ügybe keveredett, aztán elszökött Londonba, és anyám mindenféle kábítószerfüggők közt talált rá az utcán. A szerektől csak súlyosbodtak a lelki problémái, aztán elszökött a klinikáról is… egymást követték a jelenetek, a veszekedések. Végül megállapították, hogy bipoláris zavara van, és kapott rá megfelelő gyógyszereket, azóta meg, már ha beszedte őket, jól érezte magát, észre sem lehetett venni, hogy beteg. Még a halottkém is megerősítette, hogy tényleg rendesen szedte a gyógyszereit, ez bebizonyosodott a boncolásnál. Csakhogy a rendőrség és a halottkém nem tudtak túllépni a pszichológiai zavarokkal küszködő lány képén. Ragaszkodtak hozzá, hogy depressziós volt, csak hát én nagyon is jól tudom, hogy Lula egyáltalán nem volt depressziós. Találkoztam is vele egy nappal a halála előtt, délelőtt, és semmi sem látszott rajta. Nagyon is jól mentek a dolgai, különösen a karrierje. Épp akkor írt alá egy szerződést, ami két év alatt ötmilliót hozott volna. Megkért, hogy nézzem át neki, és valóban piszkosul jó üzlet volt. A tervező nagy cimborája, Soménak hívják, gondolom, hallott már róla. Hónapokra előre be volt táblázva, most jött volna egy fotózás Marokkóban, ő meg imádott utazni. Szóval láthatja, semmi oka nem lett volna, hogy eldobja az életét.

Strike udvariasan bólogatott, bár nem nagyon győzték meg az érvek. Ő azt tapasztalta, hogy az öngyilkosok nagyon is képesek úgy tenni, mintha érdekelné őket az a jövő, amit már nem szándékoznak megélni. Landry rózsás, aranyszínű délelőtti hangulata könnyűszerrel sötétebbre, reménytelenebbre fordulhatott abban a másfél napban, ami a haláláig eltelt – Strike látott már ilyet. Eszébe jutott az a főhadnagy a seregből, aki felkelt éjjel a saját születésnapi bulija után, ahol mindenki szerint a lehető legjobban érezte magát. Írt egy levélkét a családjának, hogy hívják a rendőrséget és ne menjenek be a garázsba. A tizenöt éves fia találta meg a garázsban felakasztott holttestét, aki nem vette észre a levelet, amikor sietve átment a konyhán a biciklijéért.

– Ez még nem minden – tette hozzá Bristow. – Van bizonyíték is, komoly bizonyíték! Kezdetnek ott van Tansy Bestigui vallomása.

– Ő az a szomszéd, aki veszekedést hallott az emeletről?

– Pontosan! Egy férfit hallott fent kiabálni, épp, mielőtt Lula lezuhant az erkélyről! A rendőrség eltussolta a vallomást, csakis azért… Nos hát, kokaint szívott előtte. De hát ez nem jelenti, hogy nem tudja, mit hallott! Tansy a mai napig állítja, hogy másodpercekkel azelőtt, hogy lezuhant, Lula még egy férfival vitatkozott. Jól tudom, nem olyan régen beszéltem vele erről. A mi cégünk intézi a válását. Biztosan meg tudnám győzni, hogy mondja el magának is. Ráadásul – folytatta Bristow, miközben nyugtalanul méregette Strike-ot, próbálta felmérni a reakcióját – ott az a biztonsági kamera. Felvette, ahogy egy férfi a Kentigern Gardens felé tart úgy húsz perccel azelőtt, hogy Lula lezuhant volna, aztán ahogy ugyanez a férfi hanyatt-homlok rohan visszafelé, el a háztól, miután Lula meghalt. Sosem derült ki, ki volt az, nem tudták előkeríteni.

Bristow visszafogott lelkesedéssel egy kissé gyűrött borítékot húzott elő a zakója belső zsebéből, és odanyújtotta.

– Tessék, mindent leírtam. Az időpontokat, mindent. Itt van mind. Meg fogja látni, hogy minden összevág.

Az előkapott boríték nem javított semmit azon, amit Strike a férfi ítélőképességéről gondolt. Mások is adtak már át neki ilyesmiket, magányos, félresiklott kényszerképzetek lefirkantott eredményeit, kedvenc elméletek ugyanoda visszatérő, összevissza értelmezéseit, tökéletesen valószínűtlen eshetőségek bizonyítására kicsavart bonyolult időtáblázatokat. Az ügyvéd bal szemhéja rángatózott egy kicsit, az egyik térde még mindig fel-alá járt, és a borítékot átnyújtó ujjai is remegtek.

Strike néhány másodpercig mérlegelte a stressz ezen jeleit, Bristow kétségtelenül kézzel készült cipőjét, és vézna csuklóján a gesztikulálás közben előtűnő Vacheron Constantin órát. Ez az ember megteheti, hogy fizet, és hajlandó is rá, talán elég hosszú ideig, hogy Strike törleszteni tudja a leghalaszthatatlanabb első részletet.

Strike nagyot sóhajtott, és magában elfintorodva saját lelkiismeretességén, így szólt: – Mr. Bristow…

– Szólítson csak Johnnak!

– John… hadd legyek őszinte magával. Nem hiszem, hogy tisztességes dolog lenne elfogadnom a pénzét.

Bristow sápadt nyakán és jellegtelen arcán vörös foltok tűntek fel, de továbbra is Strike felé nyújtotta a borítékot.

– Hogy érti azt, hogy nem lenne tisztességes?

– A húga halálát minden bizonnyal a lehető legjobban kivizsgálták. A rendőrség minden lépését milliók figyelték, meg világszerte az egész média is. Szóval nyilván kétszer olyan gondosan dolgoztak, mint rendesen. Az öngyilkosságot igen nehéz elfogadni…

– Nem fogadom el! Sosem fogom elfogadni! Nem ölte meg magát. Valaki kilökte arról az erkélyről.

Az utcán hirtelen leállt a légkalapács, és Bristow utolsó mondata így hangosan zengett a helyiségben. Ez a legkisebb ellenállásra kitörő düh olyan embert sejtetett, aki elérte tűrőképessége végső határát.

– Értem. Értem már! Maga is olyan, ugye? Maga is olyan kurva karosszék-pszichológus? Charlie meghalt, apám meghalt, Lula meghalt, és az anyám is haldoklik… mindenkimet elveszítettem, gyászterapeutára van szükségem, nem nyomozóra. Gondolja, hogy nem hallottam már vagy százszor ezt a szarságot?

Bristow felállt, nyúlszerű fogai és foltos arcbőre dacára igen hatásos mozdulattal.

– Elég gazdag ember vagyok, Strike. Elnézést, hogy csak így kimondom, de hát így van. Apám jókora vagyonkezelői alapot hagyott rám. Utánanéztem, mennyit kérnek az ilyesmiért, és hajlandó lettem volna a dupláját is kifizetni magának.

A dupláját! Strike valaha kemény, rendíthetetlen lelkiismeretét kikezdték a sorozatos sorscsapások, ez pedig végleg kiütötte. Alantasabb énje máris belesüllyedt a boldog álmodozásba – egyhavi munkával így kifizethetné az ideiglenes titkárnőt meg még a bérleti díjából maradt hátralék egy részét is; kéthavival a legnyomasztóbb adósságait… három hónap alatt a számláján is csökkenne a hiány… és négy hónapnál…

Csakhogy John Bristow már félvállról szólt hátra neki az ajtó felé menet, a kezében gyűrögetve a borítékot, amit nem vett el tőle.

– Charlie miatt akartam, hogy maga csinálja, de azért utána is néztem magának, nem vagyok teljesen hülye! Katonai rendőrség, Különleges Nyomozó Egység, mi? Ráadásul kitüntetéssel. Hát, nem mondhatom, hogy az irodája nagyon lenyűgözött volna! – Bristow most már jóformán kiabált, és Strike-nak hirtelen feltűnt, hogy a kintről tompán beszűrődő női hangok is elhallgattak. – De úgy látom, tévedtem, mert megengedheti magának, hogy elutasítson megbízásokat! Jól van! Felejtse csak el az egészet! Biztosan találok valakit, aki majd megcsinálja. Elnézést a zavarásért!

4

A két férfi beszélgetése néhány perce már egyre kivehetőbben hallatszott át a vékonyka elválasztófalon, és most, hogy a légkalapács elhallgatott, a hirtelen csendben tisztán lehetett hallani Bristow minden szavát.

E remek nap remek hangulatának megfelelően Robin (pusztán saját szórakoztatására) igyekezett meggyőzően alakítani Strike titkárnőjének szerepét, és nem hagyni, hogy Bristow barátnője észrevegye, csak fél órája dolgozik a magánnyomozónál. Amennyire csak tudta, elfojtotta meglepetése, izgalma minden jelét, amikor bent elkezdődött a kiabálás, de akármi is volt a konfliktus forrása, ösztönösen is Bristow oldalára állt. Volt egy bizonyos viharvert báj Strike munkájában, meg a monokliban a szeme alatt, de ahogy vele viselkedett, az bizony rettenetes volt, és még mindig sajgott a bal melle.

Bristow barátnője már azóta bámulta a bezárt ajtót, hogy először meghallotta a bentiek hangját a légkalapács zaja felett. Testes, nagyon sötét hajú nő volt, ügyetlen bubifrizurával, és a szemöldöke is úgy nézett ki, mintha összenőtt volna, ha nem szedi ki. Eleve barátságtalannak tűnt. Robin sokszor felfigyelt már rá, hogy egy pár két tagja általában nagyjából ugyanolyan vonzó szokott lenni, bár az olyan dolgok, mint a pénz gyakran segíthettek, hogy az ember magánál sokkal jobban kinéző partnert fogjon. Robin kedves dolognak találta, hogy Bristow, aki elegáns öltönye, jó nevű cége alapján sokkal csinosabbat is kinézhetett volna magának, ezt a lányt választotta – valójában biztos jóval melegszívűbb és kedvesebb, mint megjelenése sugallja.

– Biztos benne, hogy nem kér egy kávét, Alison? – kérdezte tőle.

A lány mintha meglepődött volna, hogy hozzászóltak, mintha meg is feledkezett volna róla, hogy Robin is ott van.

– Nem, köszönöm – felelte. Meglepően dallamos, mély hangja volt. – Tudtam, hogy felizgatja magát – tette hozzá valahogy furcsán elégedetten. – Próbáltam lebeszélni erről az egészről, de nem hallgatott rám. Úgy hallom, ez az úgynevezett nyomozó is elutasítja. Nagyon helyes.

Robinon önkéntelenül is látszódhatott a meglepetés, mert Alison, hangjában árnyalatnyi türelmetlenséggel, így folytatta: – John jobban tenné, ha elfogadná a tényeket. A húga megölte magát. A családban mindenki feldolgozta, nem értem, ő miért nem volt erre képes.

Semmi értelme nem volt úgy tenni, mintha nem tudná, miről beszél a másik. Mindenki tudta, mi történt Lula Landryval. Robin egészen pontosan emlékezett, hol is volt, amikor először hallotta, hogy a modell levetette magát az erkélyről azon a fagyos, januári estén – a szülei konyhájában állt, a mosogató előtt. A rádióban hallotta a hírt, és meglepetésében egy kicsit még fel is kiáltott, majd az alvóspólójában kiszaladt a konyhából, hogy szóljon Matthew-nak – azon a hétvégén ő is ott volt. Hogy lehet az emberre ekkora hatással, ha meghal valaki, akivel sosem találkozott? Robin mélységesen csodálta, ahogy Lula Landry kinézett. Saját sápatag színét nem nagyon szerette, de a modell lány sötét bőrű volt, sugárzó, finom arányú, és szenvedélyes.

– Annyira még nem is rég halt meg.

– Három hónapja! – vágta rá Alison, és összecsukta a Daily Expresst. – Na és jó ez az ember?

Robinnak feltűnt a lány megvető arckifejezése, ahogy végigmérte a lepusztult, tagadhatatlanul koszos kis várót. Az interneten épp az imént látta, ő milyen tiszta luxusirodában dolgozik. Válaszát így inkább saját önbecsülése motiválta, nem pedig az, hogy megvédje Strike-ot.

– Ó, persze – felelte hűvösen. – Az egyik legjobb.

Feltépett egy rózsaszín, kiscicákkal díszített borítékot, és igyekezett olyan nő benyomását kelteni, aki naponta intéz Alison minden képzelőerejét meghaladóan súlyos, bonyolult ügyeket.

Eközben a belső helyiségben Strike és Bristow csak álltak egymással szemben, egyikük dühösen, a másik pedig azon igyekezve, hogyan változtathatná meg az álláspontját önbecsülése elveszítése nélkül.

– Nem akarok sokat, Strike – szólalt meg rekedten Bristow, és vékony arca kipirult –, csak az igazságot!

Mintha valami isteni hangvillát szólaltatott volna meg, az utolsó szó hangosan zengett a rendetlen kis irodában, és füllel nem hallható, mégis mélyen zengő visszhangot vert Strike szívében. Bristow rátapintott az őrlángra, amit Strike akkor is féltékenyen őrzött, amikor már minden más kialudt. Borzasztóan kellett neki a pénz, de Bristow most más, jobb okot is adott neki, hogy aggályait félretegye.

– Rendben. Én megértem. Higgye el, John, én megértem. Jöjjön vissza, és üljön le! Ha még mindig szeretné, ha segítenék, én szeretnék segíteni magának.

Bristow csak nézett rá. Néma csend volt a helyiségben, csak a munkások távoli kiabálása hallatszott fel az utcáról.

– Nem szeretné, ha a… ööö, felesége, ugye? Ha ő is bejönne?

– Nem – felelte Bristow még mindig feszülten, kezét az ajtókilincsen tartva. – Alison szerint nem kéne ebbe belemennem. Igazából nem is tudom, minek jött el ő is. Biztosan azt remélte, hogy maga elutasít.

– Kérem, üljön le! Menjünk csak végig ezen rendesen.

Bristow habozott, aztán megindult az imént otthagyott széke felé.

Strike most már nem tudta tovább türtőztetni magát, fogott egy csokis kekszet, és egészben a szájába tömte. Az íróasztal fiókjából előhúzott egy vadonatúj noteszt, kinyitotta, és míg egy tollért nyúlt, sikerült a kekszet is lenyelnie, mialatt Bristow visszaült a székbe.

– Akkor ezt nekem…? – kérdezte, és a borítékra mutatott, amit a másik még mindig a kezében szorongatott.

Az ügyvéd úgy adta át neki, mintha nem lenne benne biztos, hogy odaadhatja. Strike nem akarta Bristow előtt átnézni a tartalmát. Félretette, és meglapogatta egy kicsit, amivel azt akarta jelezni, hogy mindez most már a nyomozás fontos része. Fogta a tollát.

– John, nagyon sokat segítene, ha röviden elmondaná, mi történt aznap, amikor a húga meghalt.

Strike természete szerint rendszeres, precíz ember volt, és arra képezték ki, hogy gondosan, alaposan derítsen fel mindent. Először is hagyja a tanúkat, hogy a maguk módján mondják el, mi történt, mert a szabad elbeszélés közben gyakran merülnek fel olyan részletek, látszólagos következetlenségek, amelyekről később kiderül, hogy felbecsülhetetlen értékű információdarabkák. Ha végzett az első adag benyomás, emlék begyűjtésével, akkor jön el az ideje szigorú, alapos rendbe rakni a tényeket, utánakérdezni embereknek, helyeknek, dolgoknak…

– Hű… – bökte ki Bristow, aki nagy felindulása után mintha nem is tudta volna, hol kezdje. – Nem egészen… nos, lássuk csak…

– Mikor találkozott vele utoljára? – segített Strike.

– Nos, minden bizonnyal… igen, a halála előtti napon, délelőtt. Volt egy kis… egy kis vitánk, az igazat megvallva, bár hál’ istennek kibékültünk a végén.

– Mikor történt mindez?

– Elég korán. Kilenc előtt, épp az irodámba tartottam. Mondjuk olyan háromnegyed kilenckor.

– És min vitatkoztak?

– Ó, hát a barátjáról, Evan Duffieldről. Épp megint összejöttek. A családban már azt gondoltuk, vége van, és annyira örültünk! Rettenetes egy alak, kábítószerfüggő, kényszeres magamutogató, el sem lehet képzelni olyat, aki nála rosszabb hatással lehetett volna Lulára. Talán egy kicsit ügyetlen voltam, most már… most már belátom. Tizenegy évvel vagyok nála idősebb. Tudja, nagyon meg akartam védeni. Olykor talán túl erőszakos is lehettem. Folyton azt mondogatta, hogy én ezt nem értem.

– Mit nem ért?

– Hát… semmit. Sok problémája volt. Az örökbefogadással. Azzal, hogy egyedül volt fekete egy fehér családban. Mindig azt mondta, nekem könnyű… nem is tudom. Talán igaza volt. – Gyorsan pislogott egyet a szemüvege mögött. – Ez a vita igazából csak a folytatása volt annak, amit előző este a telefonban elkezdtünk. Nem tudtam elhinni, hogy lehet olyan ostoba, hogy visszamenjen Duffieldhez. Micsoda megkönnyebbülés volt mindannyiunknak, amikor szakítottak… mármint Lulának is voltak már gondjai a drogokkal, és akkor összeszűri a levet egy kábítószerfüggővel… – Nagy levegőt vett. – De hallani sem akart róla. Mindig ilyen volt. Szörnyen megharagudott rám. Még a biztonsági őrnek is meghagyta a házban, a portán, hogy aznap reggel ne engedjen fel, de hát… Wilson mégiscsak hagyta, hogy felmenjek.

Megalázó, gondolta Strike. Hogy az ember a portás sajnálatára legyen utalva!

– Fel sem mentem volna – folytatta Bristow mentegetőzve, és vékonyka nyakát megint foltokban tarkította a pirulás. – De nálam volt a Somé-szerződés, azt vissza kellett neki adnom. Megkért, hogy nézzem át neki, aztán alá kellett írnia… olyan blazírtan tudott az ilyenekhez hozzáállni. Mindenesetre nem repesett az örömtől, hogy felengedtek, össze is vesztünk megint, de az elég gyorsan le is csengett. Lula lecsillapodott. Aztán mondtam neki, hogy anya örülne, ha meglátogatná. Tudja, anya épp akkor jött ki a kórházból. Méheltávolítása volt. Lula azt mondta, később talán benéz hozzá, a lakásán, de nem tudja biztosra megígérni. Egy csomó dolga volt.

Bristow nagy levegőt vett, a jobb térde megint elkezdett fel-le járni, két bütykös keze folyamatosan, észrevétlenül mosta egymást.

– Szeretném, ha nem gondolna rosszat róla. Az emberek azt hiszik, önző volt, de hát ő volt a legfiatalabb a családban, eléggé elkényeztették, beteg is lett, és természetesen az érdeklődés középpontjában állt, aztán meg belepottyant ebbe a különleges életbe, ahol körülötte forogtak a dolgok, az emberek, és mindenhová üldözték a lesifotósok. Ez nem normális élet.

– Nem – helyeselt Strike.

– Szóval igen, hát elmeséltem Lulának, milyen kábult anya, hogy fáj mindene, ő pedig azt mondta, később talán benéz hozzá. Aztán elindultam, beugrottam az irodába, hogy elhozzak Alisontól néhány anyagot, mert aznap anyám lakásából akartam dolgozni, hogy ott lehessek vele. Legközelebb anyánál találkoztunk, késő délelőtt. Ott ült egy ideig vele a hálószobában, aztán jött a nagybátyám is meglátogatni, Lula pedig benézett a dolgozószobába, ahol én voltam, elköszönt. Meg is ölelt, mielőtt…

Bristow-nak megbicsaklott a hangja, és némán bámult az ölébe.

– Még egy kávét? – érdeklődött Strike. Bristow lehajtott fejjel nemet intett. Strike fogta a tálcát, és hogy adjon egy percet neki összeszedni magát, kiment a kinti irodába.

A férfi barátnője fintorogva felnézett az újságjából, ahogy Strike megjelent az ajtóban.

– Még nem fejezték be? – kérdezte.

– Nyilván nem – válaszolt Strike, és meg sem próbált mosolyogni. A lány csak bámult rá dühösen, míg ő Robinhoz fordult: – Kaphatnék még egy csésze kávét esetleg…?

Robin felállt, és némán elvette tőle a tálcát.

– Johnnak fél tizenegyre vissza kell érni az irodába – közölte Alison Strike-kal valamelyest hangosabban. – Legkésőbb tíz perc múlva el kell indulnunk.

– Észben tartom – biztosította Strike közönyösen, majd visszatért a benti irodába.

Bristow úgy ült ott, mintha imádkozna, a fejét két összekulcsolt kezére hajtva.

– Elnézést – motyogta, miközben Strike ismét leült. – Még mindig nehéz beszélnem róla.

– Semmi baj – nyugtatta meg Strike, és újra felvette a noteszt. – Lula tehát meglátogatta az édesanyjukat. Mikor történt ez?

– Tizenegy felé. Ami ezután történt, az mind benne van a vizsgálati jelentésben. A sofőrje elvitte valami kedvelt butikjába, aztán visszament a lakására. Otthonra beszélt meg egy időpontot egy ismerős sminkessel, oda ment fel hozzájuk a barátnője is, Ciara Porter. Biztosan látta már Ciara Portert, ő is modell. Nagyon szőke. Együtt is fotózták őket, angyalnak öltözve, biztos emlékszik, meztelenül, csak kézitáskákkal meg szárnyakkal. Somé fel is használta a képet a reklámkampányában Lula halála után. Mindenki azt mondta, ez ízléstelen. Szóval Lula és Ciara együtt töltötték a délutánt Lulánál, aztán elindultak vacsorázni, ott találkoztak Duffielddel meg másokkal is. Aztán az egész társaság átment az Uziba, abba az éjszakai klubba, és ott is maradtak éjfél utánig. Aztán Duffield és Lula összevesztek. Rengetegen látták. Duffield egy kicsit durván bánt vele, próbálta visszatartani, de Lula elment, egyedül. Később mindenki azt hitte, Duffield volt, de aztán kiderült, hogy sziklaszilárd alibije van.

– A drogdílere vallomása alapján tisztázta magát, nem? – kérdezett bele Strike, miközben jegyzetelt.

– Pontosan. Szóval… szóval Lula egy után olyan húsz perccel érkezhetett haza, a lakására. Le is fotózták, ahogy bemegy a házba. Biztosan emlékszik arra a képre. Később mindenütt lehozták.

Strike valóban emlékezett – a világ egyik leggyakrabban fotózott nője lehajtott fejjel, behúzott vállal, kisírt szemmel szorította maga köré a karját, úgy fordította el az arcát a fotósok elől. Amint egyértelműen eldőlt, hogy öngyilkosságnak minősítik az esetet, a kép kimondottan hátborzongatóvá vált – a rajta látható gazdag, gyönyörű fiatal nőnek kevesebb mint egy órája van hátra az életéből, s igyekszik elrejteni a nyomorúságát a fényképezőgépek lencséje elől, melyeknek annyit udvarolt, és amelyek olyannyira szerették őt.

– Általában voltak fotósok a háza előtt?

– Igen, különösen, ha tudták, hogy Duffielddel van, vagy ha azt akarták fotózni, hogy részegen jön haza. De aznap este nem csak miatta vártak ott. Úgy volt, hogy egy amerikai rapper érkezik, aki ugyanabban az épületben lakott volna, a neve Deeby Macc. A lemeztársasága a Lula alatti lakást bérelte ki számára. Végül aztán nem is jött oda, tele volt a ház rendőrökkel, neki meg így egyszerűbb volt kivenni egy hotelszobát. De azok a fotósok, akik Lula kocsiját követték, miután az Uziból eljött, meg azok, akik a háznál várták Maccet, mind összecsődültek, úgyhogy szép kis tömeg alakult ki a bejáratnál, bár aztán mind elszállingóztak nem sokkal azután, hogy Lula bement. Valakitől kaptak egy tippet, hogy Macc még órákig nem várható. Csípős hideg volt aznap éjszaka. Havazott is. Fagyott. Úgyhogy senki sem volt az utcán, amikor lezuhant.

Bristow pislogott egyet és belekortyolt a kihűlt kávéjába, Strike pedig a lesifotósokon gondolkodott, akik távoztak, még mielőtt Lula Landry kiesett az erkélyéről. Csak képzeljük el, mennyit kaphattak volna egy képért a halálba zuhanó Landryról! Abból akár vissza is vonulhat az ember, talán.

– John, a barátnője azt mondja, fél tizenegyre vissza kell érnie valahová.

– Micsoda?

Bristow mintha magához tért volna. Ránézett a drága karórájára, és a lélegzete is elállt.

– Úristen, nem gondoltam, hogy ilyen sokáig leszek itt. És most… most mi lesz? – kérdezte kicsit zavartan. – Megnézi a jegyzeteimet?

– Hát persze – biztosította Strike. – Aztán néhány napon belül felhívom, amikor az előzetes vizsgálatokkal végeztem. Gondolom, addigra sokkal több kérdésem lesz.

– Rendben – felelte Bristow, kábán a cipőjét bámulva. – Tessék, itt a névjegyem. És mit szeretne, hogyan fizessek?

– Ha előre ki tudna fizetni egy hónapot, az remek lenne – válaszolta Strike. A szégyen első, gyengécske megmozdulásait elnyomta magában, és mivel emlékezett rá, hogy Bristow maga ajánlott dupla megbízási díjat, megnevezett egy hatalmas összeget. Nagy örömére a férfi nem kezdett kukacoskodni, nem kérdezte meg, fizethet-e hitelkártyával, és még csak nem is azt ígérte, hogy majd később behozza a pénzt, hanem elővett egy valódi csekkfüzetet, meg a tollát.

– Ha mondjuk a negyede lehetne készpénz… – tette hozzá Strike, tovább próbálgatva a szerencséjét.

És aznap délelőtt már másodszorra hűlt el teljesen, amikor Bristow csak bólintott.

– Gondolkodtam is, hogy vajon nem lenne-e jobb magának… – Azzal kiszámolt egy köteg ötvenfontost a csekk mellé.

Pontosan abban a pillanatban léptek ki a külső irodába, amikor Robin már majdnem belépett az ajtón Strike friss kávéjával. Bristow barátnője felállt az ajtónyitásra, és az olyan ember arckifejezésével hajtotta össze az újságját, akit túlságosan sokáig várattak. Majdnem olyan magas volt, mint a férfi, erős testalkatú, arcán mogorva kifejezés, keze nagy, férfias.

– Akkor belement, hogy megcsinálja, ugye? – szólt Strike-hoz.

Strike úgy érezte, a lány szerint kihasználja a gazdag barátját. Könnyen lehetséges, hogy igaza is volt.

– Igen, megállapodtunk Johnnal – felelte.

– Hát jó – válaszolta a lány nyersen. – Gondolom, örülsz, John.

Az ügyvéd rámosolygott, a lány pedig sóhajtva megveregette a karját, mint egy türelmes anya, akit gyermeke mégis kihoz a sodrából. John Bristow üdvözlésre emelte a kezét, aztán a barátnője nyomában kilépett az ajtón. Döngő léptekkel mentek le a vaslépcsőn.

5

Strike Robinhoz fordult, aki most hátradőlt a számítógép előtt. A kávéja ott gőzölgött a lány előtt az asztalon, mellette csinosan szétszortírozott halmokban a postája.

– Köszönöm – szólalt meg Strike, miután belekortyolt a kávéba – a jelentést. Maga miért is csak helyettes?

– Ezt hogy érti? – kérdezett vissza Robin gyanakvó arccal.

– Maga tud helyesen írni és központozni. Gyors a felfogása. Találékony is. Honnan szedte a csészéket és a tálcát? Meg a kávét, a kekszet?

– Mind Mr. Crowdytól kértem kölcsön. Azt ígértem, ebédig visszaadjuk.

– Kicsodától?

– Mr. Crowdytól, alattunk. A grafikustól.

– És csak úgy odaadta magának?

– Igen – felelte a lány, kissé talán védekezőn. – Gondoltam, ha már megkínáljuk kávéval az ügyfelet, adnunk is kell neki, ha kér.

A többes szám használata finoman felfelé löködte Strike hangulatát.

– Hát, ilyen hatékonyságot még senkinél nem tapasztaltam, akit eddig az Ideiglenes megoldások ideküldött, higgye el nekem. Elnézést, hogy folyton Sandrának szólítottam, ő volt itt maga előtt. Igazából hogy hívják?

– Robinnak.

– Robin – ismételte el Strike. – Ezt könnyű lesz megjegyezni.

Átfutott az agyán, hogy humorosan utalni próbál Batmanre és hű segítőjére, de a gyenge vicc megakadt az ajkán, amikor látta, hogy a lány ragyogó rózsaszínre pirul. Túl későn látta át, hogy az ártatlan szavak mögé igen szerencsétlen jelentést lehet odahallani. Robin hirtelen megint a gép felé fordult a forgószékén, így Strike csak az égő arca legszélét látta belőle. Egy jeges pillanatra, melyben mindketten teljesen elszörnyedve bámultak maguk elé, a helyiség mintha telefonfülke-méretűre zsugorodott volna.

– Kiugrom egy kicsit – szólalt meg aztán Strike, és letette a gyakorlatilag érintetlen kávéját, majd rák módjára az ajtó felé hátrálva lekapta a kabátját a fogasról. – Ha hív valaki…

– Mr. Strike… mielőtt elmegy, azt hiszem, ezt meg kellene néznie.

Robin, még mindig kipirulva, egy rózsaszínű levélpapírt meg egy hozzáillő borítékot emelt fel a számítógép mellett álló felbontott levélhalomból. Mindkettőt egy átlátszó műanyag tokban helyezte el. Ahogy felemelte ezeket, Strike-nak rögtön feltűnt a jegygyűrűje.

– Ez egy halálos fenyegetés – folytatta a lány.

– Ja, igen – válaszolt neki –, amiatt nem kell aggódni. Általában nagyjából hetente jön egy.

– De hát…

– Egy elégedetlen régi ügyfél küldi őket. Kicsit instabil. Azt hiszi, ezzel a papírral eltereli magáról a gyanút.

– De hát azért… nem kéne a rendőrségnek megmutatni?

– Hogy egy jót röhöghessenek, úgy érti?

– Ez nem vicces, ez halálos fenyegetés! – csattant fel Robin, és Strike most arra is rájött, miért tette a borítékkal együtt egy műanyag tokba. Kicsit még el is érzékenyült.

– Csak tegye el a többihez – felelte, és a sarokban lévő iratszekrények felé mutatott. – Ha tényleg meg akarna ölni, mostanra már megpróbálta volna. Hat hónapnyi ilyen levél van ott valahol. Gondolja, hogy tudja egy kicsit tartani a frontot, amíg kiszaladok?

– Megleszek – válaszolt a lány, és Strike-ot mulattatta a savanyú árnyalat a hangjában, meg a nyilvánvaló csalódottság, hogy senki nem vesz ujjlenyomatot a cicás halálos fenyegetésről.

– Ha szükség van rám, a mobilszámom ott van a névjegyeken a felső fiókban.

– Rendben – bólintott Robin, de nem nézett sem Strike-ra, sem a fiókra.

– Ha el akar menni ebédelni, menjen nyugodtan. Van valahol egy pótkulcs a fiókokban.

– Oké.

– Akkor később találkozunk.

Az üvegajtón épp csak kilépve megállt az apró, nyirkos vécé küszöbén. A hasa már-már fájdalmasan feszült, mégis úgy érezte, a lány ügyessége, önzetlen aggódása az ő biztonságáért megérdemel némi előzékenységet. Úgy döntött, vár addig, amíg a kocsmába ér, és elindult lefelé a lépcsőn.

Kint az utcán rágyújtott, balra fordult, és elsétált a bezárt 12 Bar  Café mellett, végig a Denmark Place nevű szűk kis átjárón, el a színpompás gitárokkal teli kirakatok, a szélben lebegő röplapokkal teleragasztott falak mellett, egyre távolodva a légkalapács kérlelhetetlen dübörgésétől. A Centre Pointnál megkerülte az útfelbontás törmelékét, zűrzavarát, és elhaladt az út túloldalán, a Dominion Színház bejárata előtt álló óriási Freddie Mercury-aranyszobor előtt, amely leszegett fejjel, egyik öklét a levegőbe emelve állt, mint valami pogány istenség.

Az útfelbontás törmelékhalmai mögött felbukkant a Tottenham Pub díszes, viktoriánus bejárata, Strike pedig annak boldog tudatában, hogy szép összeg lapul a zsebében, belépett az ajtón a csillogó, faragványokkal díszített sötét faborítás, a sárgaréz szerelvények békés, 19. századi hangulatába. A bokszokat egymástól elválasztó alacsony, tejüveg falacskák, a régi bőrborítású padok, az aranyozott, kerubokkal és bőségszarukkal díszített tükrök mind-mind magabiztos, rendezett világra utaltak, amely igen kielégítően ellensúlyozta a feltúrt utca képét. Rendelt egy pint Doom Bart, és hátrament a szinte teljesen kihalt kocsmában. Letette a poharát egy magas, kerek asztalra (fölötte színpompás üvegkupola volt a tetőn), majd egyenesen az erős húgyszagot árasztó férfivécé felé indult.

Tíz perccel később Strike már sokkal jobban érezte magát. A söre egyharmadánál járt, és ettől a kimerültség érzéstelenítő hatása is csak erősödött. A cornwalli ital íze az otthon, a béke, a rég elveszett biztonság érzését idézte fel benne. Közvetlenül előtte egy nagy, elmosódott vonalú festmény függött a falon, ifjú Viktória korabeli hölgy táncolt rajta, kezében rózsákkal. Szégyenlősen játszadozva, lehulló virágszirmok függönye mögül lesett ki Strike-ra, hatalmas melleit fehér vászon fedte. Pont olyan kevéssé hasonlított valódi nőre, mint mondjuk az asztal, amin Strike pohara állt, vagy a pult mögött sört csapoló, szörnyen kövér, haját lófarokba kötő férfi.

Strike gondolatai most ismét Charlotte körül kezdtek keringeni, aki viszont kétségtelenül valódi. Gyönyörű volt, veszedelmes, mint egy sarokba szorított róka, okos, időnként vicces, és (ahogy Strike legrégebbi barátja mondta) ízig-vérig elbaszott. Vajon ezúttal valóban, tényleg vége? A fáradtság selyemgubóként vette körül, miközben felidézte az előző esti és aznap hajnali jeleneteket. Charlotte most végül valami olyasmit csinált, amit nem tudott neki megbocsátani, és amint elpárolog az érzéstelenítő tompaság, minden bizonnyal iszonyatosan fog fájni az egész. Addig is végig kellett gondolnia bizonyos gyakorlati dolgokat. Charlotte-é volt a lakás, amelyben mindketten laktak, egy stílusos, drága, kicsi lakás a Holland Park Avenue-n, ez pedig azt jelentette, hogy Strike ma hajnali kettő órával kezdődően önkéntes hajléktalan lett.

– Bluey, hát csak költözz ide hozzám! Az isten szerelmére, hát te is tudod, hogy ennek lenne értelme! Megspórolsz egy csomó pénzt, amíg be nem indul a biznisz, én meg gondoskodom rólad. Nem lenne szabad egyedül lenned, amíg lábadozol. Bluey, ne hülyéskedj már…

Most már soha többé nem hívja senki Bluey-nak. (Bluey halott.)

Hosszú és viharos kapcsolatuk egész ideje alatt most fordult elő először, hogy Strike lépett le. Charlotte korábban már háromszor szakított vele. Mindig is kimondatlanul tudták mindketten, ha valaha lesz olyan, hogy Strike lép ki, hogy ő elégeli meg, az a szakítás egészen más horderejű lesz, mint azok, amelyeket a lány kezdeményezett. Bármilyen fájdalmas, zűrös dolgok is voltak ezek, sosem érződtek véglegesnek.

Charlotte nem nyugszik, amíg most bosszúból a lehető legfájdalmasabban vissza nem vág. Ez a ma hajnali jelenet, amikor utánajött az irodába, nyilván csak ízelítő volt abból, ami majd a következő hónapokban, akár években vár rá. Strike sosem találkozott még Charlotte-nál bosszúszomjasabb emberrel.

A bárpulthoz sántikált, kért még egy pintet, és visszament az asztalához némi további borongós gondolkodásra. Az, hogy Charlotte-tól eljött, szó szerint a nyomor határára sodorta. Annyira el volt adósodva, hogy egyedül John Bristow választotta el attól, hogy egy kapualjban húzza meg magát a hálózsákjában. És ha Gillespie ragaszkodik hozzá, hogy kifizesse az adósságát, amely az iroda foglalóját képezi, Strike-nak valóban nem marad más lehetősége, mint hogy az utcán alszik.

(– Csak gondoltam, felhívom, megkérdezem, hogy mennek a dolgok, Mr. Strike, az e havi részlet ugyanis még mindig nem érkezett meg… Ugye számíthatunk rá a következő napokban?)

Végül pedig (mert ha már elkezdte számításba venni az élete negatívumait, miért ne menjen végig mindenen?) ott ez az újabban jött túlsúlya. Majdnem tíz kiló, amitől nemcsak hogy kövérnek, elpuhultnak érezte magát, de ezenfelül szükségtelenül túl is terhelte a térdéhez csatolt műlábát is, amely most az asztal alatti rézcsövön pihent. Azért jelent meg a járásában ez az árnyalatnyi sántítás, mert a plusz súly miatt kidörzsölődött a csonk. Az sem tett épp jót, amikor hajnalban végigsétált fél Londonon, vállán a málhazsákkal. De mivel tudta, hogy egyenesen a szegénység felé tart, úgy döntött, a lehető legolcsóbban fog oda eljutni.

Újra a pulthoz ment, venni egy harmadik pintet is, majd a kupola alatti asztalához visszatérve előhúzta a mobiltelefonját, és felhívta egy barátját a rendőrségnél. Ugyan csak néhány éve ismerték egymást, de egészen különleges körülmények között lettek barátok.

Ahogy Bluey-nak csak Charlotte hívta, Misztikus Bobnak meg kizárólag Richard Anstis nyomozófelügyelő szólította Strike-ot. Barátja hangja hallatán most is rögtön ezt kiabálta a telefonba.

– Szívességet kérnék – közölte vele Strike.

– Na halljam, mi kell?

– Ki vitte a Lula Landry-ügyet?

Míg Anstis utánanézett a számoknak, kérdezgette Strike-ot egy kicsit az üzletről, a jobb lábáról, a menyasszonyáról. Strike mindhárom témában valótlan válaszokat adott.

– Örömmel hallom – felelte Anstis vidáman. – Jól van, itt van Wardle száma. Nincs vele semmi baj, nagy önimádó, de még mindig jobban jársz vele, mint Carverrel. Na, az egy seggfej. Wardle-nak tudok is szólni egy-két szót az érdekedben. Ha gondolod, most rögtön rácsörgök.

Strike fogott egy turistáknak szánt brosúrát (a falra szerelt fatartóban találta), és a Lovas Testőrség laktanyájának fotója mellé leírta Wardle számát.

– Mikor jöttök át? – érdeklődött Anstis. – Valamelyik este hozd el Charlotte-ot is!

– Persze, az remek lenne. Felhívlak majd, csak most rengeteg a dolgom.

Miután letette, Strike egy ideig még gondolataiba mélyedve ült, majd felhívta egy Anstisnál sokkal idősebb ismerősét, akinek élete nagyjából épp az ellenkező irányba tartott.

– Tartozol egy szívességgel, haver – kezdte. – Kéne némi infó.

– Miről?

– Tőled függ. Valami olyasmi kéne, amivel meg tudok győzni egy zsarut.

Huszonöt percig beszélgettek, sok szünettel, melyek egyre hosszabbra nyúltak és egyre sokatmondóbbak lettek, míg Strike végül kapott egy hozzávetőleges címet és két nevet, amelyeket szintén leírt a Lovas Testőrség laktanyája mellé, meg egy figyelmeztetést, amit ugyan nem írt le, de tudta, hogy értette beszélgetőpartnere, és meg is szívlelte. Barátságos hangulatban fejezték be a beszélgetést. Strike nagyot ásított, és felhívta Wardle-t. Az szinte azonnal fel is vette egy hangos, rövid vakkantással.

– Wardle.

– Halló, a nevem Cormoran Strike, és…

– Hogy a micsoda?

– Cormoran Strike – ismételte. – Ez a nevem.

– Á, igen – felelte Wardle. – Anstis épp most hívott. Maga a magánkopó? Anstis azt mondta, Lula Landryról szeretne beszélni.

– Aha, az vagyok – mondta Strike, és elnyomva egy újabb ásítást, a mennyezet festett kazettáit kezdte vizsgálgatni. Hatalmas, dionüszoszi vigadozást ábrázoltak, amely a szeme előtt változott át tündérünneppé, a Szentivánéji álommá, benne a szamárfejű emberrel. – De igazából az aktára lenne szükségem.

Wardle elnevette magát.

– Hát kurvára nem az én életemet mentette meg, öregem!

– Van némi információm, ami talán érdekli magát. Gondoltam, köthetnénk üzletet.

Rövid szünet következett.

– Sejtem, hogy nem telefonon akarja ezt megbeszélni.

– Így van – vágta rá Strike. – Nincs valami hely, ahová egy hosszú munkanap után szeret betérni egy pintre?

Miután lefirkantotta egy Scotland Yardhoz közeli kocsma nevét és megerősítette, hogy egy hét múlva neki is jó lesz (már ha addig nem találnak egy közelebbi időpontot), Strike letette a telefont.

Nem volt ez mindig így. Néhány évvel ezelőtt még tanúkat, gyanúsítottakat is rá tudott volna venni az együttműködésre – olyan volt, mint Wardle, akinek értékesebb az ideje, mint azoknak, akikkel érintkezik, és aki maga választhatja meg, mikor, hol és milyen hosszan beszél valakivel. Akárcsak Wardle-nak, neki sem kellett egyenruha – folyamatosan a hivatalosság, a presztízs köpönyegét viselte. Most pedig csak egy sánta ember gyűrött ingben, régi ismerőseire alapozza a dolgokat, és olyan rendőrökkel próbál üzletelni, akik valaha örömmel fogadták volna a hívását.

– Seggfej – bukott ki Strike-ból hangosan az üresen visszhangzó poharába. A harmadik pint olyan könnyedén csusszant le, hogy már csak néhány centi maradt belőle.

Megcsörrent a mobilja. A kijelzőre pillantva saját irodájának számát ismerte fel. Biztosan Robin az, és tájékoztatni kívánja, hogy Peter Gillespie érdeklődött a pénzről. Átirányította a hívást a hangpostára, felhörpintette a maradék sörét, és kiment.

Az utcán világos volt és hideg, a járda nedves, a tócsák pedig időnként ezüstösen csillogtak, ha felhő futott el a nap előtt. Strike újabb cigarettára gyújtott már a kijáratban, és csak dohányzott ott, a Tottenham előtt állva. A munkásokat figyelte, ahogy egy gödröt kerülgetnek az út közepén. Amikor elszívta, lassan elindult az Oxford Streeten lefelé, hogy elüsse az időt, amíg az Ideiglenes megoldás hazamegy, ő pedig nyugodtan alhat egyet.

6

Robin várt tíz percet, hogy biztos lehessen benne, Strike már nem jön vissza, majd számos csodás hívást bonyolított le a mobilján. Barátai izgatott sikollyal vagy irigy szurkálódással fogadták az eljegyzése hírét, és Robinnak mindkettő egyforma örömet okozott. Ebédidőben egy óra szünettel ajándékozta meg magát, vett három esküvői magazint meg egy doboz kekszet a szomszédnak (így a kiskassza, egy felirattal ellátott teasüteményes doboz, most negyvenkét pennyvel tartozott neki), és visszament az üres irodába. Itt boldog háromnegyed órát töltött azzal, hogy a csokrokat és a menyasszonyi ruhákat tanulmányozta, és izgatottan bizsergett mindene.

Önhatalmúlag kijelölt ebédidejének végén Robin elmosta és visszavitte Mr. Crowdy csészéit, tálcáját, és a kekszet. Megjegyezve, milyen lelkesen próbált a férfi beszélgetésbe elegyedni vele most, hogy ma már másodszorra jelent meg nála, illetve, hogy a tekintete milyen szórakozottan kalandozott a szájáról a mellére, Robin elhatározta, hogy a hét hátralévő részében el fogja kerülni.

Strike még mindig nem jött vissza. Mivel más tennivalója nem akadt, Robin rendbe tette az íróasztalfiókok tartalmát, és kidobta mindazt, amiben felismerte a korábbi titkárnők összegyűlt szemetét – két kocka poros tejcsokoládét, egy elkopott körömreszelőt, és rengeteg papírdarabkát névtelen telefonszámokkal, összevissza firkákkal. Talált egy doboz régimódi fémkapcsot is (ilyennel addig még sosem találkozott), és jó néhány kisebb, üres, kék noteszt, melyeken ugyan nem volt felirat, de mégis valahogy hivatalosnak tűntek. Robin, aki maga is rendelkezett némi irodai tapasztalattal, úgy sejtette, talán valami hivatalos intézmény raktárából csenték el őket.

Időnként megcsörrent az irodában a telefon. Új főnöke, úgy tűnt, soknevű fickó. Egy férfi például Oggyt kereste, egy másik a majomsrácot, míg egy száraz, szűkszavú hang azt kérte, hogy Mr. Strike hívja vissza Mr. Peter Gillespie-t, amint lehetséges. Robin minden alkalommal felhívta Strike mobilját, de csak a hangpostát érte el. Így tehát hangüzeneteket hagyott neki, egy tapadós papírkára felírta minden hívó nevét és számát, majd bevitte Strike irodájába, és szép sorban az asztalára ragasztotta őket.

Kint csak dübörgött a légkalapács. Két óra körül nyikorogni kezdett a mennyezet, ahogy a fenti helyiség lakója is nekilátott a dolgainak; különben akár úgy is tűnhetett volna, hogy Robin egyedül van az egész épületben. Lassan felbátorodott a magánytól meg attól a vegytiszta örömtől, ami azzal fenyegette, hogy szétveti a szívét, valahányszor csak a bal kezén a gyűrűre pillantott. Nekilátott kitakarítani, rendbe rakni az ideiglenes uralma alá került apró helyiséget.

Bár általában véve lepusztult és igencsak koszos volt, Robin hamar felfedezte, milyen szigorú elvek alapján rendeződtek el a dolgok az irodában, és precíz természete igencsak örült ennek. Az íróasztala mögötti polcokon sorakozó barna mappák (furán régimódinak tűntek a manapság divatos neonszínű műanyag irattartók világában) dátum szerint voltak elrendezve, mindegyik gerincén kézzel írt sorszám. Robin ki is nyitotta az egyiket, és észrevette, hogy a fémkapcsokat arra használták, hogy a sok különálló lapot rögzítsék velük a mappákba. A legtöbb lapon ugyanazt a becsapósan nehezen olvasható kézírást ismerte fel. Talán a rendőrségnél dolgoznak így. Talán Strike valaha rendőr volt.

Az irattartó szekrény középső fiókjában, egy vékonyka köteg titoktartási nyilatkozat mellett fedezte fel a halomnyi rózsaszín halálos fenyegetést, amit Strike említett. Kivette és elolvasta az egyik nyilatkozatot. Egyszerű formanyomtatvány volt, alulírott kijelentette benne, hogy tartózkodni fog attól, hogy a munkája során birtokába jutó nevekről és információkról a munkaidején kívül bárkivel beszéljen. Robin gyorsan meghányta-vetette a dolgot, majd gondosan aláírt és ledátumozott egyet, bevitte Strike irodájába, és letette az íróasztalára, hogy ő is odaírhassa a nevét a kipontozott helyre. Ez az egyoldalú titoktartási fogadalom megint megidézte kicsit azt a rejtelmes, egyenesen csillogó világot, amit a gravírozott üvegajtó túloldalára képzelt – már mielőtt az felpattant, és Strike kis híján lelökte a lépcsőn.

Csak amikor letette a lapot Strike íróasztalára, vette észre a sarokban, az iratszekrény mögé dugott málhazsákot. A cipzár fogai közül egy koszos ing széle, egy ébresztőóra és egy neszesszer kandikált ki. Robin behúzta a külső és a belső iroda közti ajtót, mintha véletlenül valami kínosat, magánjellegűt látott volna meg. Belekalkulálta még az épületből reggel kiviharzó sötét hajú szépséget, Strike mindenféle sérüléseit, és hogy visszatekintve úgy látta, Strike mintha kissé késve, ám mindenképp határozottan indult volna a nő után. Eljegyzett állapotának boldog rózsaszín felhőjében Robin hajlamos volt mérhetetlen sajnálattal viseltetni mindenki iránt, akinek nála kevésbé boldog szerelmi élet jutott – már ha a mérhetetlen sajnálat leírja azt a csodás örömet, amit valójában érzett arra gondolva, hogy ehhez képest az ő élete maga a paradicsom.

Öt órakor, amikor ideiglenes főnöke továbbra sem jelent meg, Robin úgy határozott, most már nyugodtan hazamehet. Magában dudorászva töltötte ki a jelenléti ívét, és a ballonkabátja begombolása közben még dalra is fakadt, majd bezárta az iroda ajtaját, a levélbedobó nyílásán át bedobta a pótkulcsot, és azért kellő körültekintéssel lement a lépcsőn Matthew és közös otthonuk felé.

7

A kora délutánt Strike a Londoni Egyetem hallgatói központjának épületében töltötte. Mivel kellően határozottan sétált el a recepció előtt, az arcán halvány fintorral, sikerült bejutnia a zuhanyzóba, és senki sem szólította meg vagy kérte el a diákigazolványát. Evett egy száraz sonkás kiflit meg egy szelet csokit a kávézóban. Utána csak ténfergett, kimerültségében üres tekintettel, és dohányozva egymás után járta az olcsó üzleteket, hogy a Bristow-tól kapott készpénzből beszerezze azt a néhány feltétlenül szükséges dolgot, amit most a koszt-kvártély elvesztésével elengedhetetlenül muszáj volt. Kora este egy olasz étterembe húzódott be, jó néhány nagyobb dobozzal, amit hátul, a pultnál támasztott le. Addig húzta az időt a sörével, amíg félig-meddig már el is felejtette, mire is vár pontosan.

Majdnem nyolc óra volt, mire visszaindult az irodába. Ebben az órában találta a legszerethetőbbnek Londont – a munkanapnak vége, a város kocsmaablakai melegen, drágakőszerűen ragyognak, élettel telve lüktetnek az utcái, és régi épületeinek állandósága (a lámpafény kissé lágyít is rajtuk) furán megnyugtató hatást kelt. Láttunk már ilyet, mint te, de még mennyit – mintha ezt duruzsolták volna simogatóan, ahogy hóna alatt egy kempingágy dobozával végigsántikált az Oxford Streeten. Hét és félmillió szív dobog itt egymás közvetlen közelében ebben a vén, ziháló városban, és közülük elég sok végül is biztosan jobban fáj, mint az övé. Míg fáradtan elsétált az épp záró boltok előtt, az ég lassan indigószínűre sötétedett felette, Strike pedig bizonyos megnyugvást talált a város hatalmas méretében, a névtelenségben.

Nem kis feladatnak bizonyult felcipelni a kempingágyat a vaslépcsőn a másodikra, és mire felért a nevét viselő ajtóig, a jobb lába csonkjában elviselhetetlenné fokozódott a fájdalom. Egy pillanatra egész testsúlyát a bal lábára helyezve megpihent, és az üvegajtónak támaszkodva kifújta magát – nézte, ahogy bepárásodik.

– Te kövér fasz – szólalt meg hangosan. – Te kidöglött őskövület!

Letörölte az izzadságot a homlokáról, kinyitotta az ajtót, és átdobta mindenféle új szerzeményeit a küszöbön. A belső irodában arrébb tolta az íróasztalt, felállította a kempingágyat, kibontotta a hálózsákját, és az üvegajtó melletti mosdóban vizet töltött az olcsó kis teáskannába.

A vacsorája instant tészta volt. Azért választotta, mert a régi időkben a zsákjában hordott ellátmányra emlékeztette. Valami mélyen gyökerező kapcsolat alakulhatott ki benne a gyorsan felmelegített, instant ételek és az ideiglenes szállások között, mert az utóbbitól automatikusan nyúlt az előbbiért. Amikor felforrt a víz a kannában, öntött egy kicsit belőle a műanyag tésztásdobozba, majd megette az ételt az egyetem kávézójából hozott műanyag villával. Az irodájában ülve nézett le a szinte teljesen elhagyatott utcára, az utca végén, a homályban dörmögő forgalomra, és hallgatta a két emelettel alóla, a 12 Bar Caféból felhallatszó határozott basszust.

Aludt már rosszabb helyen is. Ott volt az a kőpadló, abban az angolai parkolóházban, az a lebombázott vasmű, ahol sátrakat állítottak fel, és reggelente fekete kormot köhögve ébredtek; és a